Єдиний унікальний номер 205/4788/26
Номер провадження2/205/3896/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.09.2026 м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Грони Д. С.,
за участю секретаря судового засідання Швидкої К. О.,
позивача приватного виконавця Селезньова М. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2026 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов М. О. звернувся з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що в нього на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження № 80289307 від 18.02.2026 з примусового виконання виконавчого листа № 196/565/25, виданого 21.01.2026 Новокодацьким районним судом міста Дніпра, про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми заборгованості за договором позики від 08.09.2023 в розмірі 20 000,00 доларів США та 15 % за користування грошовими коштами від суми позики в розмірі 3 000,00 доларів США. 19.02.2026 приватним виконавцем була винесена постанова про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження. Згідно інформації Міністерства внутрішніх справ України, за боржником транспортні засоби не зареєстровані, згідно з інформацією Пенсійного фонду України дані про отримання боржником доходів відсутні, за інформацією Державної податкової служби України боржник на обліку в органах ДФС не перебуває, з інших відповідей було встановлено, що за ОСОБА_1 великовантажні та інші технологічні транспортні засоби, сільськогосподарська техніка не зареєстровані. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що боржнику ОСОБА_1 на праві власності належали різні об`єкти нерухомості, проте на даний час право власності на такі об`єкти припинено. При цьому право власності на певні об`єкти нерухомості, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 , припинено в період, коли ОСОБА_1 мав невиконане грошове зобов`язання за договором позики перед ОСОБА_3 та майже відразу після ухвалення Новокодацьким районним судом міста Дніпра рішення про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відповідної заборгованості на загальну суму 23 000,00 доларів США. При цьому відчуження квартири відбулося шляхом дарування своїй матері – відповідачу 2 ОСОБА_2 на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Черниш Є. В. 28.01.2026 та зареєстрованого у реєстрі за № 6. Посилаючись на те, що вказаний договір має ознаки фраудоторності, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 28.01.2026, а саме – квартири АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є. В. і зареєстрований в реєстрі за № 6 відновивши право власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2026 визначено головуючого суддю Грону Д. С. для розгляду цієї справи.
Ухвалою судді від 14.04.2026 позовну заяву приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М. О. прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
01.06.2026 відповідачем ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» було подано клопотання про відкладення судового розгляду 01.06.2026 на іншу дату. 
15.06.2026 відповідачем ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» було подано клопотання про відкладення судового розгляду 16.06.2026 на іншу дату. 
01.07.2026 в судовому засіданні ОСОБА_1 заявив клопотання про відкладення судового розгляду для надання йому можливості подати відзив на позовну заяву. 
08.07.2026 від третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євгена Володимировича через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
16.07.2026 ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про місце, дату та час розгляду справи вважаються повідомленими своєчасно та належним чином. Відзиву на позовну заяву до суду не надходило.
За наявності передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України умов суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.
18 грудня 2025 року заочним рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра у справі № 196/565/25 стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики від 08.09.2023 року в розмірі 20 000,00 доларів США та 15% за користування грошовими коштами від суми позики в розмірі 3 000,00 доларів США. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/133091913).
21.01.2026 у справі № 196/565/25 було видано виконавчий лист.
18.02.2026 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим М. О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 80289307.
19.02.2026 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим М. О. було винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні ВП № 80289307.
19.02.2026 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим М. О. було винесено постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні ВП № 80289307.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 467801131 від 12.03.2026 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування 28.01.2026 було зареєстровано за ОСОБА_2 . 
Цей правочин було вчинено на підставі Договору дарування квартири від 28.01.2026, укладеного між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є. В., зареєстрованого в реєстрі за № 6. 
З актового запису про народження № 122 від 06.01.1988 вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьком є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Отже спірну квартиру за договором дарування ОСОБА_1 відчужив на користь своєї матері ОСОБА_2 . 
Враховуючи вищевказані обставини суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Статтею 236 ЦК України встановлено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - ППВСУ № 9 від 06.11.2009): Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.»
В п. 5 ППВСУ № 9 від 06.11.2009 зазначено, що «Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину договору недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
Пунктом 10 ППВСУ №9 від 06.11.2009 встановлено, що «Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування цього майна.
Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.»
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.07.2019 у справі №405/1820/17: «У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають наперед, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені законом. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: - введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; - свідомий намір невиконання зобов`язань договору; - приховування справжніх намірів учасників правочину.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 372/3541/16-«Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.»
Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною третьою ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійним (оспорюваний правочин).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц надано визначення фраудоторним правочинам як правочинам, що вчинені боржником на шкоду кредиторам.
Також у постанові від 28.02.2019 року в справі № 646/3972/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, а тому цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками правовідносин для уникнення сплати боргу або ухилення від виконання судового рішення. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання правочину недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. Як наслідок, саме на підставі порушення загальних засад цивільного законодавства, а саме принципу добросовісності, фраудатроний правочин, вчинений на шкоду кредитору, може бути визнаний недійсним.
У постанові від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 Верховним Судом визначено перелік ознак фраудаторного правочину: 1) боржник відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно.
Крім цього зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України".
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Недійсність фраудаторного правочину має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
У постанові від 10.02.2021 року в справі № 754/5841/17 Верховний Суд зазначив, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку боржника і зумовив для нього настання таких негативних наслідків.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з правилами частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Положенням частини 1-3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 при наявності рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра у справі №196/565/25 яким з нього було стягнуто борг, розуміючи наслідки вказаного рішення суду, вирішив переоформити належну йому квартиру безоплатно, шляхом укладання договору дарування з близькою особою матір`ю, задля того, щоб позбавити кредитора можливості виконати рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки інше майно в нього відсутнє.
Суд із вказаним твердженням позивача погоджується, вважає, що договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_3 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 28.01.2026 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є. В., та зареєстрований в реєстрі за № 6, є фраудаторним та таким, що вчинений на шкоду кредитору.
На переконання суду вказаний договір був укладений без наміру створення правових наслідків, а також дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, в тому числі за рахунок цього майна грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно ОСОБА_1 в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.
Дана обставина також підтверджується фактичним невиконанням відповідачем ОСОБА_1 рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра у справі № 196/565/25.
Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі "Shmalko v. Ukraine" від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі "Fuklev v. Ukraine" від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі "Apostol v. Georgia" від 28 листопада 2006 року, § § 46, 51, 54 рішення у справі "Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine" від 15 жовтня 2009 року).
Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, зазначено, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що існують підстави для кваліфікації оспорюваного правочину як такого, що має ознаки фраудаторного правочину та такого, що вчинений на шкоду кредитору.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
З урахуванням встановлених обставин і відповідних їм правовідносин, суд вважає наявність правових підстави для визнання недійсними договору дарування квартири, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту його укладення, а також застосування наслідки недійсності правочину в порядку визначеному статтею 216 ЦК України.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача суд стягує судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 331,20 грн у рівних частинах.
Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 13, 81, 89, 259-263, 268, 265, 268 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Позов приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування квартири від 28 січня 2026 року, а саме: квартири АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є. В., зареєстрований в реєстрі за № 6, відновивши право власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 (3212721801). 
Стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в рівних частках на користь приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича (РНОКПП НОМЕР_3 ) 1 331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня двадцять копійок) сплаченого судового збору.
Рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Інформація про учасників справи:

Позивач: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: вул. Сімферопольська, 2Н, прим. 263-265, м. Дніпро, 49005.
Відповідач 1: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .
Відповідач 2: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .
Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .
Третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: вул. Січових стрільців, буд. 4, прим. 8, м. Дніпро, 49000.

Суддя Денис ГРОНА