ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/1586/23 | Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/296/26 | Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 187 КК України |

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2026 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі: 

Головуючого -        ОСОБА_2  
Суддів -          ОСОБА_3 ,          ОСОБА_4 ,  
за участю:
секретаря    ОСОБА_5 
прокурора  ОСОБА_6 
обвинуваченого  ОСОБА_7 
захисника ОСОБА_8 
Потерпілого ОСОБА_9 
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2026 року.

Даним вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернопіль, українця, громадянина України, освіта середня, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судженого вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2012 року за ч.2 ст.186 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке відбуто,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та із застосуванням ст.69 КК України призначено покарання, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті ч.2 ст.187 КК України, у виді пробаційного нагляду, на строк 5 (п`ять) років, із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, шляхом безоплатного вилучення у власність держави Україна.

Відповідно до п.1-3 ч.2 ст.59-1 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 в строк відбування покарання зараховано період попереднього ув`язнення з 27 липня 2022 року по 15 вересня 2022 року, з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідають два дні пробаційного нагляду.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з дня звернення вироку до виконання.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат. 

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 18 серпня 2020 року близько 22 год. 00 хв. перебував у м.Тернополі вул. Миру, 3, де у нього виник умисел вчинити розбій стосовно ОСОБА_9 з метою заволодіння його майном. 
Реалізуючи його, 18 серпня 2020 року близько 22 години 00 хвилин, перебуваючи по вул.Миру, 3 у м.Тернополі ОСОБА_7 з метою заволодіння майном підбіг до ОСОБА_9 , який зайшов у тамбур під`їзду №1.
Розуміючи суспільно небезпечні наслідки ОСОБА_7 умисно рукою наніс йому один удар по потилиці голови. ОСОБА_9 обернувся і побачив ОСОБА_7 , який у цей час кулаком правої руки наніс йому другий удар, по носу. ОСОБА_9 після ударів впав на землю. 
Скориставшись його безпорадним станом ОСОБА_7 почав стягувати з ОСОБА_9 його сумку, котра була у нього на плечі, яку до втрати свідомості він притримував рукою. 
ОСОБА_7 умисно самостійно стягнув і викрав цю сумку темно-коричневого кольору вартістю 600 гривень з мобільним телефоном марки «Samsung» моделі «J6+», вартістю 2902 гривень 58 копійок, 300 гривнями і флеш накопичувачем 32 GB, вартістю 230 гривень, які належали ОСОБА_9 . 
Внаслідок умисно нанесених ОСОБА_7 ударів ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження. Із викраденим майном ОСОБА_7 з місця скоєння злочину втік і мав змогу розпорядитися ним на власний розсуд, спричинивши майнову шкоду ОСОБА_9 на суму 4032 грн. 58 коп.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. 
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного майна. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_7 період попереднього ув`язнення з 27.07.2022 по 15.09.2022 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Апелянт не оспорює фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними, квалфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , але вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, не невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Зазначає, що суд зазначивши дані про особу і обставини, які визнав такими, що пом`якшують покарання, жодним чином не аргументував як саме і чому вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та чому призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим. Крім того, суд не навів переконливих аргументів про наявність у обвинуваченого щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання.
Звертає увагу на те, що визнання вини обвинуваченим в кінці судового розгляду не свідчить про щире каяття, а зумовлене бажанням пом`якшити свою кримінальну відповідальність під тиском досліджених у суді доказів. Така поведінка ОСОБА_11 не може бути оцінена як щире каяття у вчиненому злочині, а тому відсутня обставина, визначена п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, у зв`язку із чим судом застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.
Посилається на те, що судом необгрунтовано віднесено до обставини, що пом`якшує покарання передання застави на потреби ЗСУ, оскільки кошти в якості застави за обвинуваченого вносила інша, стороння особа, вказані кошти є її власністю і вона вправі розпоряджатися ними на власний розсуд.
Вказує, що судом не в повній мірі врахована тяжкість, суспільна небезпечність злочину, вчинення його придатною до суспільно корисної праці людиною, яка не працевлаштовується, а з метою отримання додаткових незаконних доходів вчиняє насильницьке посягання на чуже майно.
Зауважує, що розбійний напад є одним із найбільш небезпечних посягань на життя, здоров`я та майно громадян, викликає посилену увагу до них, що зумовлено відкритим характером, жорстокістю, агресивністю і зухвалістю вчинення, що потребує справедливого покарання з метою попередження їх вчинення, а тим більше особою раніше судимою за аналогічний злочин.
Зазначає, що ОСОБА_11 раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини, і знову вчинив насильницький майновий злочин, тому такі дії обвинуваченого свідчать про систематичність його злочинної діяльності, зневажливе ставлення до закону, що підвищує супінь суспільної небезпеки як вчиненого, так і його особи, свідчить про небажання діяти відповідно до установлених суспільних правил, вказує на свідоме неодноразове ігнорування норм законодавства, свідчить про стійку девіантну поведінку до повторного вчинення кримінальних правопорушень.
Апелянт звертає увагу, що ОСОБА_11 майже два роки перебував у розшуку в даному кримінальному провадженні, намагаючись ухилитися від кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, що характеризує його як особу, яка не схильна до позитивної посткримінальної поведінки, що вказує на відсутність у суду підстав для застосування положень ч.1 ст.69 КК України і призначення обвинуваченому іншого м`якшого покарання, яке не передбачене у санкції статті обвинувачення.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого-адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на законність та обгрунтованість вироку суду, просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити, в судових дебатах потерпілого ОСОБА_9 , який заперечив апеляційну скаргу, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , в судових дебатах його захисника ОСОБА_8 , які заперечили апеляційну скаргу, вважають вирок законним та обґрунтованим, просять його залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи прокурора про м`якість призначеного місцевим судом ОСОБА_7 покарання є частково обґрунтованими. 

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. 

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, характер і небезпечність протиправних дій обвинуваченого, дані про його особу, який раніше судимий, його вік, наявність обставин, які пом`якшують покарання- щиро розкаявся, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, передання застави на потреби ЗСУ, думку потерпілого, який претензій немає, просив обвинуваченого суворо не карати та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у вигляді пробаційного нагляду на строк 5 років із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України з конфіскацією майна.
Згідно з п.п.1,2 ч.1 ст.66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема: щире каяття; добровільне відшкодування завданого збитку.
Виходячи із системного тлумачення законодавства, щире каяття, означає, що особа визнає свою винуватість, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, і демонструє готовність нести кримінальну відповідальність.
У суді першої інстанцій та апеляційної інстанції обвинувачений визнав свою винуватість у вчиненні злочину за встановлених у обвинувальному акті обставин, висловив щирий жаль про вчинене, надав негативний критичний осуд своїм кримінально протиправним діям, висловив готовність нести кримінальну відповідальність, відшкодував заподіяну шкоду, потерпілий до нього претензій немає, просив його суворо не карати, тобто, є наявним факт щирого каяття та відшкодування шкоди, що є обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , відповідно до п.1,2 ч.1 ст.66 КК України.

Водночас прокурор, вказуючи в апеляційній скарзі про відсутність щирого каяття під час досудового розслідування, залишив поза увагою, що щире розкаяння особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. 
Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, що свідчили би про справжність, щирість каяття, зокрема, обвинувачений відшкодував заподіяну шкоду, потерпілий до нього претензій немає, просив його суворо не карати. 

Також, як убачається з матеріалів кримінального провадження, кошти внесені як застава за обвинуваченого ОСОБА_7 , перераховано на потреби ЗСУ, що є обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , відповідно до ч.2 ст.66 КК України.

Водночас слід зазначити, що за змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч.1 ст.66 КК України (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Колегія суддів вважає, що наведені обставини вказують на відповідне ставлення обвинуваченого до скоєного, зокрема, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що підтверджується конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації та за відсутності обтяжуючих обставин, в своїй сукупності і співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та свідчать, що покарання за ч. 2 ст. 187 КК навіть у мінімальному розмірі, встановленому в санкції вказаної частини статті, в даному випадку, є недоцільним і несправедливим. 
Водночас, суд першої інстанції, дійшовши, як наслідок, правильного висновку, про наявність підстав для застосування положень ч.1 ст.69 КК України, обираючи обвинуваченому основний захід примусу за ч.2 ст.187 КК України, не звернув уваги на те, що потрібно визначити і необхідний та справедливий вид такого покарання, у зв`язку з чим, не повною мірою дотримався вимог ст.ст. 50,65 КК України, що призвело до невідповідності ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання у вигляді пробаційного нагляду, місцевий суд належним чином не врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, його суспільну небезпеку й конкретні обставини, а саме те, що ОСОБА_7 вчинив напад на потерпілого, спричинюючи йому тілесні ушкодження, заволодів майном потерпілого. Поза увагою суду залишилися характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді пробаційного нагляду не сприятиме меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не є справедливим та пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину й даним про особу ОСОБА_7 у їх сукупності.

Тому оскаржуваний вирок у частині призначення покарання належить скасувати та ухвалити новий вирок.

При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, його суспільну небезпеку та обставини, а саме те, що ОСОБА_7 вчинив напад на потерпілого, спричинюючи йому тілесні ушкодження, заволодів майном потерпілого, бере до уваги особу обвинуваченого, його стан здоров`я, обвинувачений раніше судимий, не працевлаштований, перебував у розшуку під час судового провадження, проте, усвідомив наслідки вчинених ним злочинних дій, щиро розкаявся, відшкодував спричинену шкоду, потерпілий до нього претензій не має, просив його суворо не карати, відсутні обставини, що обтяжують покарання.

Суд враховує також ставлення ОСОБА_7 до скоєного, зокрема, осуд своєї протиправної поведінки, бажання виправити ситуацію, що склалася та нести кримінальну відповідальність за вчинене. Окрім цього, сплата коштів у воєнний стан внесених як застава у сумі 74430 грн. на підтримку Збройних Сил України не є такою, яка виправдовує обвинуваченого у вчиненні злочину, але свідчить про бажання обвинуваченого виправити наслідки вчиненого.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у вигляді чотирьох років позбавлення волі з конфіскацію майна, яке є його власністю.
Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Як убачається з матеріалів справи, в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 застосовувалися заходи попереднього ув`язнення з 27 липня 2022 року до 15 вересня 2022 року, а тому на підставі ст.72 КК України необхідно зарахувати обвинуваченому у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 червня 2026 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання- скасувати.
Постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбуття покарання період попереднього ув`язнення з 27 липня 2022 року по 15 вересня 2022 року з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі. 
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.
Судді