ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/8798/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Шальєвої В.А., 

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області на додаткове рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі №280/8798/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Судом першої інстанції визнано протиправними та скасовано постанови Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області №21 та №22 від 28 серпня 2025 року про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарських штрафів у розмірі 51 000 грн кожний.
Після ухвалення рішення у справі представник позивача звернувся до суду із клопотанням про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 800 грн.
На підтвердження понесених витрат представником позивача надано договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт, детальний розрахунок вартості наданих послуг, а також документи, що підтверджують направлення клопотання іншій стороні.
Додатковим рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року клопотання задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 600 грн, у задоволенні решти заявлених вимог відмовив.
Не погодившись із зазначеним додатковим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції — без змін.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися професійною правничою допомогою.
За приписами статей 132, 134 та 139 КАС України витрати на професійну правничу допомогу є складовою судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Для вирішення питання про їх компенсацію учасник справи повинен надати належні докази обсягу виконаних адвокатом робіт, їх вартості та детальний опис наданих послуг.
При цьому відповідно до пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем на підтвердження понесених витрат подано договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт, детальний розрахунок наданих адвокатом послуг, що відповідає вимогам процесуального закону.
Посилання апелянта на відсутність документів про фактичну оплату правничої допомоги не можуть бути підставою для відмови у компенсації відповідних витрат.
Отже, сам по собі факт відсутності платіжного документа про оплату гонорару не свідчить про відсутність підстав для компенсації таких витрат.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції детально дослідив кожен вид заявлених адвокатом послуг.
Так, суд обґрунтовано виходив із того, що первинна консультація клієнта та складання адвокатського запиту фактично є складовими підготовки адміністративного позову, а тому не можуть компенсуватися окремо від основної роботи зі складання позовної заяви.
Також суд першої інстанції обґрунтовано не включив до суми компенсації витрати на складання клопотання про забезпечення позову та клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін, оскільки у задоволенні цих процесуальних документів судом було відмовлено.
Водночас суд першої інстанції врахував, що клопотання про витребування доказів було задоволено лише частково, у зв`язку з чим правомірно компенсував лише половину заявленої вартості його складання.
Отже, до компенсації судом першої інстанції були віднесені витрати на складання адміністративного позову, відповіді на відзив та 50 відсотків вартості складання клопотання про витребування доказів, що у сукупності становить 7 600 грн.
Колегія суддів вважає такий розрахунок обґрунтованим, мотивованим та таким, що відповідає вимогам процесуального закону.
При цьому доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із здійсненою судом оцінкою доказів, проте не містять конкретного обґрунтування того, які саме критерії співмірності були порушені судом першої інстанції та у чому саме полягає неправильність визначеного ним розміру компенсації.
Верховний Суд також зазначив, що суд, вирішуючи питання розподілу витрат, має виходити з принципів реальності, необхідності, розумності та співмірності витрат із характером спору, складністю справи та обсягом виконаної адвокатом роботи.
Саме такий підхід був застосований судом першої інстанції.
Колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення містить повне та належне мотивування щодо кожної складової заявлених до компенсації витрат, відповідає вимогам статей 134 та 139 КАС України, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення — без змін, якщо встановить, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що підстав для скасування чи зміни додаткового рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року не встановлено, а апеляційна скарга Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 243, 246, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі №280/8798/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування постанов – залишити без змін.
Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, визначених статтями 328– 331 Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя В.А. Шальєва