ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6319/26 Справа № 174/1164/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Данилюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді - Пищиди М.М.,
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, які стягуються на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, які стягуються на утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019 року. 
За період шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019 з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/6 частки щомісячного доходу відповідача до досягнення сином повноліття. З часу стягнення судом аліментів зросли ціни на їжу та одяг, підвищились ціни по побутові послуги, у зв`язку з чим на утримання дитини необхідно більше коштів. Крім того, на даний час розмір аліментів, які сплачує відповідач менший від мінімальної суми встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Батько дитини в додаткових витратах на утримання сина участі не приймає. На даний час, він є військовослужбовцем та отримує гідну заробітну плату, значно більшу ніж у нього була тобто змінилося його матеріальне становище. Вона ж в свою чергу самостійно несе витрати на утримання дитини в значно більшому розмірі, ніж розмір стягуваних аліментів. Її матеріальне становище погіршилось, оскільки вона утримає сина сама з періодичних та нестабільних доходів.
Враховуючи вищевикладене позивачка просила суд:
змінити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на її користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом збільшення їх розміру з 1/6 частини до 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття.
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, які стягуються на утримання неповнолітньої дитини, за рішенням суду - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а також викладені висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Враховуючи вищевикладене скаржник просить суд рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019, яке набрало законної сили 21.12.2019 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини з усіх видів його доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини.
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019, шлюб між сторонами розірваний.
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донькою відповідача та ОСОБА_4 .
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.02.2020 року, яке набрало законної сили 19.03.2020 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини з усіх видів його доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини.
23.12.2025, на виконання ухвали суду про витребування доказів, від ДПС України, надійшли відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованих та виплачених доходів за період з 1 кварталу 2019 року по листопад 2025 року відносно відповідача ОСОБА_2 . 
Відповідно до постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 09.12.2025 ВП № 74363815, звернуто стягнення на доходи відповідача, які він отримує в ВЧ НОМЕР_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави для збільшення розміру аліментів, оскільки розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дитини визначений судом у частині від його заробітку (доходу), тому відповідно збільшення розміру отримуваного доходу відповідача призводить до пропорційного збільшення сум отримуваних аліментів позивачем.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно п.17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України», розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Як вбачається з постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 303/369/20, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.ст.182, 183, 184 СК України).
Згідно ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість або припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміну розміру, строків платежів або звільнення від них.
В постанові Верховного Суду від 22.10.2025 по справі № 753/5643/23, яка підлягає врахуванню при розв`язанні даного спору, зазначено: «Обміркувавши викладене касаційний суд зауважує, що: у статті 192 СК України визначені ті обставини, які враховуються для збільшення розміру аліментів. Такі обставини є оціночними. Тобто в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника; конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків; застосування конструкції судового розсуду вимагає від суду пояснення які обставини враховані судом при збільшенні розміру аліментів і як розмір узгоджується з інтересами дитини. Суд може враховувати поведінку платника, зокрема ухилення від сплати, приховування доходів, відчуження майна на шкоду дитині, як обставини, що свідчать про недобросовісність. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). У справі, що переглядається, суди встановили, що: матеріальне становище одержувача аліментів як одна з умов, із якою пов`язується можливість збільшення розміру аліментів, має істотне значення для розв`язання відповідного спору, водночас при цьому підлягають врахуванню конкретні обставини справи. А саме лише посилання позивачки на те, що розмір аліментів є недостатнім для належного утримання дитини, не може відповідно до закону бути достатньою підставою для задоволення вимоги про збільшення розміру аліментів; крім дитини сторін, відповідач сплачує аліменти на утримання іншої малолітньої дитини у розмірі 1/4 частка з усіх видів заробітку (доходу). Тобто діти отримують рівне утримання від батька. За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів».
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого, за рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.11.2019, останній сплачує аліменти на користь позивачки ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів.
Також ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якої, за рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.02.2020, стягнуто аліменти на користь матері ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів.
Отже, на даний час на утриманні відповідача, окрім неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого позивачка просить суд збільшити аліменти з 1/6 до 1/4 частки доходу відповідача, перебуває ще малолітня донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для збільшення розміру аліментів на утримання сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки з урахуванням обставин у справі, в тому числі і того, що відповідач має на утриманні ще дитину, яку зобов`язаний утримувати, окрім сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в свою чергу, позивачкою не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження зміни її матеріального становища в сторону погіршення, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін, чи дитини, підтвердження розміру витрат, які вона несе для утримання дитини, інших випадків, передбачених ст.192 СК України.
Разом з тим апеляційний суд зазначає, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дитини визначений судом у частині від його заробітку (доходу), то відповідно збільшення розміру отримуваного доходу відповідача призводить до пропорційного збільшення сум отримуваних аліментів позивачем, тому доводи апеляційної скарги, що розмір аліментів, який сплачується відповідачем менший за мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку судом відхиляється з огляду на зазначене.
Окрім того, доводи апеляційної скарги, що відповідач не приймає участі у додаткових витратах на утримання сина суд не приймає до уваги, оскільки позивачка не позбавлена права заявити вимоги про стягнення додаткових витрат із батька дитини. 
Апеляційний суд зазначає, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 16.09.2020 у справі №565/2071/19.
Відтак висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на належній оцінці поданих сторонами доказів та правильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку із чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення – без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Повний текст постанови складено14 вересня 2026 року.

Судді