П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 495/64/26

| Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А. Дата і місце ухвалення: 24.07.2026р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетині державного кордону України, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення від 06 грудня 2025 року уповноваженої службової особи молодшого лейтенанта ОСОБА_2 , старшого інспектора підрозділу охорони державного кордону НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України в особі військової частини НОМЕР_1 про відмову в перетині державного кордону громадянину України ОСОБА_1 .
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2026 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 передано за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06 грудня 2025 року позивач разом зі своїм дідусем з метою перетину державного кордону України прибули на територію пункту пропуску Паланка-Маяки-Удобне. Під час перетину державного кордону України, позивач здійснював супровід свого дідуся ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю І групи. По прибуттю до Пункту пропуску, позивач надав уповноваженій посадовій особі ДПС України пакет документів, який відповідно до норм постанови КМУ № 57 є достатнім для виїзду позивача та його дідуся за кордон (копії відповідних документів додаються). Зокрема позивач надав паспорт громадянина України для виїзду за кордон; копію свідоцтва про народження, та пенсійне посвідчення дідуся серії № НОМЕР_3 від 22.03.2023 р.; довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ № 303713 від 03.06.2022 р.; АКТ №49 від 12.08.2025 року «встановлення факту здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи або особою, яка потребує постійного догляду, в межах Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 №57. Однак, уповноважена службова особа відповідача відмовила позивачу у перетинанні державного кордону України. У прийнятому рішенні «про відмову в перетинанні державного кордону України у напрямку виїзд з України ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянину України», відповідач в якості причини відмови зазначив Постанову КМУ № 57 (без зазначення конкретного пункту такої постанови).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2026 позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) від 06.12.2025 року про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 ..
Не погоджуючись з вказаним рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 24.07.2026 р. та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що військова частина здійснила оцінку ризиків і встановила, що позивач використовує статус інваліда для штучного створення передумов, очевидно спрямованих на порушення Правил №57 та ухилення від виконання конституційного обов`язку із захисту держави. Рішення військової частини НОМЕР_1 відповідає першочерговому пріоритету публічного інтересу, обумовленому безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, і не є свавільним.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06 грудня 2025 року позивач здійснював супровід свого дідуся ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю І групи (Б), з метою перетину державного кордону України через пункт пропуску Паланка-Маяки-Удобне.
Позивач зазначає, що мав право на перетин державного кордону України на підставі абз. 5 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, про що були надані необхідні документи.
Під час здійснення прикордонного контролю, старшим інспектором ПК 2 віддіпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) прийняте рішення від 06.12.2025 року №3531 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 ..
У графі причини відмови зазначено посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» та напис «дідусь попередньо вивіз батька».
Вважаючи протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 06.12.2025 року про відмову в перетині державного кордону України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови саме щодо цієї особи, що відповідачем не дотримано в досліджуваному випадку. Інших підстав для відмови у перетині державного кордону на виїзд з України в оскаржуваному рішенні не зазначено.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно із пунктом 5 частини першої статті 6 Закону №389-VIII в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається, зокрема, вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Верховний Суд у постановах від 17.08.2023р. у справі №380/7792/22, від 31.08.2023р. у справі №380/572/23, від 27.09.2023р. у справі №380/16876/23, зазначив, що той факт, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, це не означає, що такі обмеження не можуть застосовуватися на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1); у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3).
В подальшому, Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, правовий режим воєнного стану діяв станом на день прийняття оскаржуваного рішення та діє по цей час.
Враховуючи, що пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, зокрема, статтею 33 Конституції України, тому з 24.02.2022 (дня введення в Україні воєнного стану) право кожного вільно залишати територію України, яке передбачене частиною першою статті 33 Конституції України, може бути тимчасово обмежене в умовах воєнного стану, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першою та другою статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009р. №1710-VI (далі - Закон №1710-VI) прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до ч.3 ст.2 Закону №1710-VI, прикордонний контроль здійснюється, зокрема, щодо осіб, які перетинають державний кордон.
За положеннями ч.4 ст.2 Закону №1710-VI, прикордонний контроль включає: 1) перевірку документів; 2) огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; 3) виконання доручень уповноважених державних органів України; 4) перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; 5) реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; 6) перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.
За приписами частин першої, третьої, четвертої статті 6 Закону №1710-VI, перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Згідно статті 14 Закону №1710-VI, іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право протягом одного місяця з дня прийняття відповідного рішення у передбаченому законом порядку оскаржити його до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII (далі - Закон №3857-XII), який також визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Згідно ст.1 Закону №3857-XII, громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.
Статтею 2 Закону №3857-XII передбачено, що документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Відповідно до п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року №1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Пунктом 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. №57 (далі - Правила №57, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ці Правила визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.
Згідно із пунктом 2 Правил №57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема: паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Згідно з пунктом 10 Правил №57, пропуск громадян через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону.
Відповідно до пункту 12 Правил №57, у ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Відповідно до пункту 15 Правил №57, на підставі рішення уповноваженого законом державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду), прийнятого відповідно до статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону відмовляє громадянину у перетинанні державного кордону, про що виносить обґрунтоване письмове рішення із зазначенням причин відмови, один примірник якого видається громадянинові.
Згідно з пунктом 17 Правил №57, рішення уповноваженого законом державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду) та тимчасове затримання або вилучення паспортного документа уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону може бути оскаржене громадянином в установленому законом порядку.
Відповідно до пункту 27 Правил №57, виконання законних вимог уповноважених службових осіб підрозділу охорони державного кордону та інших контрольних органів і служб у пунктах пропуску обов`язкове для усіх громадян, які перетинають державний кордон.
Відповідно до пункту 29 Правил №57, за порушення порядку перетинання державного кордону, встановленого цими Правилами, громадяни притягуються до відповідальності згідно із законом.
Так, з матеріалів справи судом вбачається, що 06 грудня 2025 року позивач здійснював супровід свого дідуся ОСОБА_3 , який є особою з інвалідністю І групи (Б), з метою перетину державного кордону України через пункт пропуску Паланка-Маяки-Удобне.
Позивач зазначає, що мав право на перетин державного кордону України на підставі абз. 5 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. №57, про що були надані необхідні документи.
Відповідно до абз.5 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які здійснюють постійний догляд за особами з інвалідністю I чи II групи і супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або документів, що підтверджують інвалідність, та акта встановлення факту здійснення догляду.
Під час здійснення прикордонного контролю, старшим інспектором ПК 2 віддіпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) прийняте рішення від 06.12.2025 року №3531 про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 ..
У графі причини відмови зазначено посилання на постанову Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» та напис «дідусь попередньо вивіз батька».
Так, відповідач пояснює, що під час проведення заходів щодо вивчення наданих документів та наявності законних підстав для перетинання державного кордону України уповноваженими службовими особами підрозділів Державної прикордонної служби України було встановлено, що відповідно до відомчих баз даних ОСОБА_4 , виїжджав із України 03.10.2023 у супроводі свого сина ОСОБА_5 , та згодом повернувся в Україну без супроводу сина, який залишився за межами України та перебуває по сьогоднішній день, що є порушенням вимог абзацу чотирнадцятого пункту 2-1 Правил щодо повернення в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.
Таким чином, як зазначає відповідач, в діях громадянина України ОСОБА_6 , вбачаються ознаки кримінального правопорушення щодо сприяння, у перетинанні державного кордону на виїзді з України, особам призивного віку з метою ухилення від призову на військову службу, відповідальність за яке передбачена ст. 332 Кримінальним кодексом України, про що встановленим порядком було повідомлено Національну поліцію України, а громадянину України ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль», було відмовлено в перетині державного кордону України, про що уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України, було винесене відповідне рішення від 06.12.2026 № 3531 (додається), другий примірник якого надано йому особисто.
Так, дійсно абз. 13 пункту 2-1 Правил №57 передбачено, що громадяни України чоловічої статі віком від 23 до 60 років, зазначені в абзацах третьому - сьомому, дев`ятому і десятому цього пункту, які супроводжували осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, осіб, які потребують постійного догляду, чи дітей, визначених пунктом 2-2 цих Правил, для виїзду за межі України, зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України осіб, яких вони супроводжували.
Як стверджує відповідач, батько позивача, який попередньо виїхав за межі України, супроводжуючи ОСОБА_8 , на підставі абз. 5 пункту 2-1 Правил, не повернувся в Україну з поверненням на територію України ОСОБА_8 , якого він супроводжував.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність у відповідача інформації про те, що до України не повернулася інша особа, яка раніше супроводжувала ту саму особу, що і позивач ( ОСОБА_4 ), як особу з інвалідністю І групи, не може слугувати правовою підставою для відмови саме позивачу в перетинанні державного кордону України за наявності в останнього на те підстав, визначених абзацом 5 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 року №57.
Відповідальність за такі дії щодо неповернення має нести саме особа, яка відповідно до наведених вище положень зобов`язана була повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України особи з інвалідністю, яку він супроводжував, а не позивач.
Тобто, у даному випадку відповідач переклав на позивача відповідальність за дії іншої особи, яка не виконала свого обов`язку щодо повернення в Україну.
Однак, таких підстав для відмови у перетинанні державного кордону України законодавством не передбачено.
Відповідно до ст.14 Закону України «Про прикордонний контроль» рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови саме щодо цієї особи, що відповідачем не дотримано в досліджуваному випадку.
Інших підстав для відмови у перетині державного кордону на виїзд з України в оскаржуваному рішенні не зазначено.
На підстави викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 06.12.2025 року про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 ..
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що право особи, стосовно якої винесено рішення про відмову в перетинанні державного кордону України, оскаржити його до адміністративного суду, визначено частиною третьою статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль», при цьому, зазначена норма закону не пов`язує право особи, стосовно якої винесено таке рішення, на оскарження його до суду лише протягом строку дії такого рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позову не спростовують, а тому, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 липня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України. 

Повний текст судового рішення виготовлений 15 вересня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук