П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/14446/26	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
Дата і місце ухвалення: 25.05.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року у справі № 420/14446/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, –
В С Т А Н О В И В :
У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невнесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про визнання ОСОБА_1 непридатним до військової служби та виключення його з військового обліку; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 привести у відповідність дані у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів шляхом внесення відомостей про визнання ОСОБА_1 непридатним до військової служби та виключення його з військового обліку.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії передано за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року та направити справу №420/14446/26 до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки безпідставно позбавив позивача права вибору суду, гарантованого зазначеною нормою. Апелянт вказує, що законодавством передбачено альтернативну територіальну підсудність таких спорів, відповідно до якої адміністративна справа за вибором позивача може розглядатися як за зареєстрованим місцем його проживання, так і за місцезнаходженням відповідача. Оскільки відповідачем у справі є ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач правомірно звернувся з позовом до Одеського окружного адміністративного суду. 
На думку апелянта, передача справи до Київського окружного адміністративного суду суперечить вимогам статті 25 КАС України, безпідставно звужує процесуальні права позивача та порушує його право на доступ до правосуддя. 
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Справу розглянуто у порядку письмового провадження відповідно до статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України.
Передаючи адміністративну справу за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду, суд першої інстанції виходив із того, що позивач зареєстрований за адресою у місті Києві та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 . З огляду на це суд дійшов висновку, що справа не підсудна Одеському окружному адміністративному суду та підлягає розгляду Київським окружним адміністративним судом за місцем проживання позивача. 
При цьому суд послався на положення статей 25, 29, 30 Кодексу адміністративного судочинства України, а також зазначив, що передача справи здійснюється з дотриманням гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи судом, встановленим законом.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Отже, положення частини першої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють альтернативну територіальну підсудність таких адміністративних справ та закріплюють право позивача на власний розсуд обрати один із двох адміністративних судів, яким така справа є територіально підсудною.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачем у даній справі є ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцезнаходження якого: АДРЕСА_1 . Саме до цього суб`єкта владних повноважень пред`явлено адміністративний позов про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Звернувшись із цим адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду, позивач реалізував надане йому частиною першою статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України право вибору адміністративного суду за місцезнаходженням відповідача.
Разом із тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначена справа підлягає розгляду виключно за зареєстрованим місцем проживання позивача.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, встановивши, що позивач зареєстрований у місті Києві та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд Київського окружного адміністративного суду.
Проте зазначений висновок зроблено без урахування того, що частина перша статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України надає позивачу право самостійно визначити суд, до якого він звертається, обираючи між адміністративним судом за зареєстрованим місцем свого проживання та адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача. 
При цьому наведена норма не встановлює пріоритетності будь-якого із зазначених критеріїв територіальної підсудності та не наділяє суд повноваженнями змінювати реалізований позивачем вибір, якщо позов подано до одного із судів, визначених законом.
Отже, звернення позивача до Одеського окружного адміністративного суду повністю відповідало вимогам частини першої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки саме цей суд є судом за місцезнаходженням відповідача.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Системний аналіз положень статей 25 та 29 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що передача адміністративної справи на розгляд іншого суду можлива лише за умови, якщо позов подано до суду, якому така справа не підсудна.
У цій справі зазначена умова відсутня, оскільки позов подано до суду, якому справа є територіально підсудною відповідно до частини першої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Отже, адміністративна справа належала до територіальної підсудності Одеського окружного адміністративного суду, у зв`язку з чим передбачені пунктом 2 частини першої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для передачі її на розгляд іншого адміністративного суду були відсутні.
Фактично суд першої інстанції, встановивши, що позов подано до суду, якому справа є територіально підсудною за місцезнаходженням відповідача, безпідставно надав перевагу іншому критерію територіальної підсудності - зареєстрованому місцю проживання позивача, чим звів нанівець передбачене статтею 25 Кодексу адміністративного судочинства України право позивача самостійно обрати суд, уповноважений на розгляд спору.
За змістом статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 25 та пункту 2 частини першої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до помилкового висновку про необхідність передачі справи до Київського окружного адміністративного суду. 
Таке неправильне застосування норм процесуального права безпідставно обмежило передбачене законом право позивача самостійно визначити один із судів, яким ця справа є територіально підсудною.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року - скасуванню, а справа - направленню до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 25, 29, 308, 311, 315, 320, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року у справі №420/14446/26 – скасувати.
Справу №420/14446/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук