ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/4143/25
Провадження № 22-ц/820/1208/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Плінська І.П.,
з участю представника позивача Катриченка О.С.,
представника відповідача  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Хмельницького комунального підприємства «Електротранс» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою Хмельницького комунального підприємства «Електротранс» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2026 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року Хмельницьке комунальне підприємство «Електротранс» (далі – Підприємство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
Підприємство зазначило, що ОСОБА_2 працював водієм тролейбуса Підприємства.
17 травня 2022 року близько 7 години 52 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи тролейбусом «ЗІУ-9В» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по маршруту №14 (Автовокзал №2 – Катіон), по вулиці Шевченка, в місті Хмельницькому. Під час перетину регульованого перехрестя ОСОБА_2 не врахував дорожню обстановку, втратив контроль над рухом тролейбуса та виїхав за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть, а пішоходи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження відповідно. Порушення відповідачем пункту 12.1 Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді смерті ОСОБА_3 , заподіяння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 указаних тілесних ушкоджень.
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 листопада 2023 року визнано ОСОБА_2 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Наразі відповідач відбуває покарання у Державній установі «Крюківська виправна колонія (№29)».
Цим же вироком з Підприємства на користь потерпілих стягнуто 1 150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, зокрема, на користь: ОСОБА_6 – 300 000 грн, ОСОБА_7 – 300 000 грн, ОСОБА_8 – 200 000 грн, ОСОБА_9 – 200 000 грн, ОСОБА_5 – 100 000 грн, ОСОБА_4 – 50 000 грн. Крім того, з Підприємства стягнуто 116 470 грн виконавчого збору, що загалом становить 1 266 470 грн. Підприємство перерахувало стягувачам указані суми.
Оскільки Підприємство повністю відшкодувало шкоду, завдану з вини його працівника під час виконання ним трудових обов`язків, воно має право зворотної вимоги (регресу) до цього працівника у розмірі виплаченого відшкодування.
За таких обставин Підприємство просило суд стягнути з  ОСОБА_2 на свою користь 1 266 470 грн майнової шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2026 року в позові відмовлено.
Суд керувався тим, що вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 листопада 2023 року про стягнення з Підприємства на користь потерпілих відшкодування моральної шкоди набрав законної сили 25 січня 2024 року. Враховуючи, що Підприємство звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди лише 12 лютого 2025 року, річний строк позовної давності сплив, а тому позов не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Підприємство просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Підприємство набуло права регресної вимоги до ОСОБА_2 21 жовтня 2024 року, тобто після виплати стягувачам усіх належних сум, і подало позов до суду 12 лютого 2025 року. Відтак строк звернення до суду не сплив, а тому порушене право позивача підлягає захисту. Суд першої інстанції неправильно застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника, адвоката Рівнячка Л.С., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Суд першої інстанції неправильно витлумачив норми статей 130, 134, 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 1 грудня 2021 року ОСОБА_2 працював у Підприємстві водієм тролейбусу 3-го класу.
17 травня 2022 року близько 7 години 52 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи по вулиці Шевченка, в місті Хмельницькому, тролейбусом «ЗІУ-9В» реєстраційний номер 172, по маршруту №14 (Автовокзал №2 – Катіон), у порушення пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.3 д), 12.1 Правил дорожнього руху не врахував дорожню обстановку, втратив контроль над рухом тролейбуса та виїхав за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть, а пішоходи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження відповідно.
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 листопада 2023 року, зміненим ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 25 січня 2024 року, визнано ОСОБА_2 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Стягнуто з Підприємства на користь потерпілих 1 150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, зокрема, на користь: ОСОБА_6 – 300 000 грн, ОСОБА_7 – 300 000 грн, ОСОБА_8 – 200 000 грн, ОСОБА_9 – 200 000 грн, ОСОБА_5 – 100 000 грн, ОСОБА_4 – 50 000 грн.
На підставі цього вироку 20 лютого 2024 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області видав шість виконавчих листів №686/22723/22 (щодо кожного з стягувачів), які перебували на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області (виконавчі провадження №№ 74299165, 74299218, 74299265, 74308780, 74578769, 74579343).
В період з 6 березня 2024 року по 17 жовтня 2024 року Підприємство внесло на рахунок органу державної виконавчої служби 1 150 000 грн відшкодування шкоди та 116 470 грн виконавчого збору, а всього – 1 266 470 грн.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За змістом пункту 3 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами роботодавця про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.
Із положень частини третьої статті 233 КЗпП України слідує, що для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що трудові відносини працівників регулюються законодавством про працю.
Працівники несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання ними своїх трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.
Юридичною підставою відповідальності працівника, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди підприємству, установі чи організації, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою працівника та шкодою і вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих факторів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.
За загальним правилом працівники несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Водночас у випадках, передбачених законодавством, на працівника покладається повна матеріальна відповідальність.
Повна матеріальна відповідальність працівників – це покладення на працівника обов`язку повністю відшкодувати заподіяну підприємству, установі, організації пряму дійсну шкоду без будь-яких обмежень. Повна матеріальна відповідальність покладається, зокрема, на працівників, дії яких мають ознаки правопорушень, що переслідуються у кримінальному порядку.
Законодавством про працю врегульовано строк звернення до суду у справах щодо трудових відносин.
Власник або уповноважений ним орган мають право звернутися до суду з позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, не пізніше одного року з дня виявлення такої шкоди. Строк звернення до суду власника або уповноваженого ним органу з вимогою до працівника про відшкодування матеріальної шкоди застосовується незалежно від зави сторін. Цей строк не переривається та не зупиняється.
Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Верховний Суд України у постанові від 21 грудня 2016 року (справа №6-2267цс16) зазначив, що регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата.
Зібрані докази вказують на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія тролейбусу ОСОБА_2 , внаслідок чого ОСОБА_3 загинула, а ОСОБА_4 і ОСОБА_5 отримали тілесні ушкодження. За наслідками пригоди Підприємство виплатило потерпілим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відшкодування моральної шкоди в сумі 1 150 000 грн і набуло право вимоги до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.
Оскільки неправомірні дії ОСОБА_2 мають ознаки правопорушення, що переслідується у кримінальному порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача як працівника Підприємства повної матеріальної відповідальності.
Водночас суд першої інстанції зробив помилковий висновок про сплив позовної давності за вимогами Підприємства.
Так, Підприємство виплатило потерпілим відшкодування шкоди у період з 6 березня 2024 року по 17 жовтня 2024 року, а пред`явило позов до ОСОБА_2 12 лютого 2025 року. Тобто звернення Підприємства до суду відбулось у межах однорічного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, як з урахуванням дати здійснення останнього платежу, так і на момент виникнення права на регресну вимогу щодо кожної окремої виплати.
За таких обставин ОСОБА_2 зобов`язаний відшкодувати Підприємству майнову шкоду в порядку регресу у розмірі 1 150 000 грн.
Разом із тим, у частині відшкодування 116 470 грн позов не підлягає задоволенню. Вказана сума була стягнута з Підприємства до Державного бюджету України як виконавчий збір за примусове виконання вироку суду в частині задоволення цивільних позовів. Бездіяльність Підприємства щодо виконання судового рішення не може ставитися у вину відповідачу, а тому в діях останнього відсутній склад цивільного правопорушення, що є обов`язковою підставою для покладення відповідальності у вигляді відшкодування шкоди.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не застосував правильно норми матеріального права, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
З ОСОБА_2 на користь Підприємства слід стягнути 1 150 00 грн відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.
В решті позов не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов Підприємства заявлено з ціною 1 266 470 грн і задоволено на суму 1 150 000 грн, тобто на 90,8% (1150000?100:1266470), з ОСОБА_2 на користь позивача слід присудити витрати зі сплати судового збору: 13 799 грн 46 коп. – за подання позову (15197,64?90,8%), 20 699 грн 19 коп. – за подання апеляційної скарги (22796,46?90,8%), а всього – 34 498 грн 65 коп.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Хмельницького комунального підприємства «Електротранс» задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання – АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на користь Хмельницького комунального підприємства «Електротранс» (місцезнаходження – 29016, Хмельницька область, місто Хмельницький, вулиця Тернопільська, 15/2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 03328646) 1 150 00 гривень відшкодування майнової шкоди в порядку регресу та 34 498 гривень 65 копійок судового збору, а всього – 1 184 498 гривень 65 копійок.
В решті позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 вересня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.М. Костенко

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Мазурок О.В. 
Доповідач – Ярмолюк О.І.       Категорія 30