Справа № 541/1142/26 
№ провадження 1-кп/541/203/2026 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року  м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миргороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено 14 березня 2026 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12026170550000213, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Луценки Лохвицького району Полтавської області, громадянина України, українця, з базовою вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України,
ВСТАНОВИВ:
 
Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 07 липня 2025 року у справі № 541/2239/25, яка набрала законної сили 18 липня 2025 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
Крім того, постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 03 листопада 2025 року у справі № 525/1058/25, яка набрала законної сили 14 листопада 2025 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років.
Після набрання зазначеними постановами законної сили ОСОБА_4 , достовірно знаючи про те, що судовими рішеннями його позбавлено права керування транспортними засобами, усвідомлюючи обов`язковість їх виконання, маючи реальну можливість виконати ці судові рішення, діючи умисно, умисно не виконав зазначені судові рішення та, всупереч вимогам частини першої статті 129-1 Конституції України, частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України, продовжив керувати транспортними засобами.
Так, 13 березня 2026 року близько 21 години 10 хвилин ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «Mazda 6», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Київській у місті Миргороді Полтавської області, де був зупинений працівниками сектору реагування патрульної поліції Миргородського районного відділу поліції ГУНП в Полтавській області.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України, визнав повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, пояснив, що йому було достовірно відомо про набрання законної сили постановами судів, якими його позбавлено права керування транспортними засобами, однак, незважаючи на це, він продовжив керувати автомобілем. У вчиненому щиро розкаявся, просив суд призначити мінімальне покарання, не пов`язане з обмеженням волі, зазначивши, що має намір у подальшому працевлаштуватися та не допускати порушень закону.
Враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, відсутність спору між сторонами щодо фактичних обставин кримінального провадження, прокурор та обвинувачений не наполягали на дослідженні всіх доказів.
З урахуванням позиції учасників судового провадження та відповідно до вимог частини третьої статті 349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися.
При цьому суд пересвідчився, що обвинувачений правильно розуміє зміст фактичних обставин кримінального провадження, характер пред`явленого обвинувачення, добровільно визнає свою вину, а його позиція є послідовною та не викликає сумнівів щодо її добровільності. Також судом роз`яснено учасникам провадження наслідки застосування положень частини третьої статті 349 КПК України, зокрема те, що вони будуть позбавлені права оспорювати зазначені фактичні обставини під час апеляційного перегляду судового рішення.
Окрім повного визнання вини обвинуваченим, його винуватість підтверджується матеріалами кримінального провадження, зібраними під час досудового розслідування, які узгоджуються між собою, не містять суперечностей, а їх належність, допустимість та достовірність сторонами не оспорювалися.
Оцінивши сукупність досліджених обставин, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена повністю.
Суд вважає правильною правову кваліфікацію дій ОСОБА_4 за частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України, як умисне невиконання судових рішень, що набрали законної сили.
Відповідно до статті 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і має на меті не лише кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.
 
Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції статті Особливої частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги щодо призначення покарання, необхідного й достатнього для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 382 КК України, відповідно до статті 12 КК України належить до кримінальних проступків.
Також суд враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має молодий вік, офіційно не працевлаштований, неодружений, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
Обставинами, що відповідно до статті 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що знайшло свій прояв у повному визнанні вини, наданні правдивих показань та відсутності заперечень щодо фактичних обставин кримінального провадження.
Обставин, які відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.
Разом з тим суд враховує, що кримінальне правопорушення посягає на встановлений Конституцією України принцип обов`язковості судових рішень та авторитет правосуддя. Водночас характер вчиненого, особа обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, відсутність судимостей, наявність двох обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які його обтяжують, свідчать про те, що досягнення мети покарання можливе без застосування до обвинуваченого більш суворих видів покарання.
Суд також бере до уваги майновий стан обвинуваченого та його вік і вважає, що призначення покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини першої статті 382 КК України, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Посилання обвинуваченого на намір у майбутньому працевлаштуватися за межами України саме по собі не є обставиною, що пом`якшує покарання, однак не впливає на висновок суду про можливість його виправлення без застосування більш суворого виду покарання.
Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до вимог статті 100 КПК України.
Керуючись положеннями статей 100, 349, 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд 
УХВАЛИВ:
 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Речовий доказ – оптичний носій інформації DVD-R диск із відеозаписами з нагрудних відеокамер працівників сектору реагування патрульної поліції Миргородського районного відділу поліції ГУНП в Полтавській області та відеореєстратора службового автомобіля Національної поліції – залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Засуджений має право подати апеляційну скаргу в той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.
Відповідно до частини другої статті 394 КПК України вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких суд визнав недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та засудженому.

Суддя	ОСОБА_1