П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/12967/25
Провадження № 22-ц/4815/681/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:
позивач-відповідач: ОСОБА_1 
відповідачі-позивачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року, ухваленого в складі судді Гордійчук І.О., повний текст якого виготовлено 22 грудня 2025 року, у справі №569/12967/25

в с т а н о в и в :
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній власності.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Будинок складається з чотирьох квартир та розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер 5610100000:01:020:0623, яка передана у приватну власність усім співвласникам будинку відповідно до рішення Рівненської міської ради від 25.01.2018 року №3917 та належить їм на праві спільної сумісної власності.
Власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по 1/2 частці).
Власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 .
Власниками квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (по 1/3 частці). 
Оскільки згоди інших співвласників щодо виділення частки земельної ділянки в натурі не досягнуто, позивач за первісним позовом просила виділити їй у натурі частину 20% земельної ділянки, із загальної площі 1000 кв.м., кадастровий номер 5610100000:01:020:0623 по АДРЕСА_5 , площею 200 кв.м. призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відповідно до висновку експерта №170325-1 ЮШ судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 26.03.2025 року.
Припинити ОСОБА_1 право спільної сумісної власності у земельній ділянці площею 1000 кв.м, кадастровий номер 5610100000:01:020:0623. 
У вересні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній власності.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що будинок складається з чотирьох квартир та розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер 5610100000:01:020:0623, яка передана у приватну власність усім співвласникам будинку відповідно до рішення Рівненської міської ради від 25.01.2018 № 3917 та належить їм на праві спільної сумісної власності. Сторони є власниками квартир АДРЕСА_6 . 
Зазначають, що як власники квартир у вказаному вище будинку, відповідно до статей 319, 364 Цивільного кодексу України та статті 89 Земельного кодексу України, мають право на виділ у натурі належної їм частки земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності співвласників.
Оскільки згоди інших співвласників щодо виділення частки земельної ділянки в натурі не досягнуто, просили виділити їм у натурі частки земельної ділянки відповідно до висновку експерта №170325-1 ЮШ судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 26.03.2025, а також припинити право спільної сумісної власності у земельній ділянці площею 1000 кв.м., кадастровий номер 5610100000:01:020:0623.
У вересні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній власності з аналогічних мотивів.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній власності відмовлено. 
У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній власності відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ частки із майна, що є у спільній власності відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційних скарг заявники зазначають, що суд неправильно визначив характер спірних правовідносин, безпідставно вийшов за межі предмета спору та надав оцінку обставинам щодо приватизації земельної ділянки, хоча предметом позову є виділ часток із земельної ділянки, яка вже перебуває у спільній сумісній власності співвласників, на якій розташовані чотири окремі об`єкти нерухомого майна, кожен з яких має окрему поштову адресу, окремий реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, окремий вхід та окреме підключення до інженерних мереж і комунікацій.
Вважають, що спір мав вирішуватися шляхом визначення розміру часток та їх виділу в натурі відповідно до часток у праві власності на нерухоме майно з урахуванням сформованого порядку користування земельною ділянкою. Крім того, вказують, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема висновку судової земельно-технічної експертизи, яким підтверджено технічну можливість виділу часток земельної ділянки в натурі, не врахував порядок користування нею та помилково застосував правові висновки Верховного Суду, сформовані у справах щодо приватизації земельних ділянок об`єднанням співвласників багатоквартирних будинків, які не регулюють спірні правовідносини. Звертають увагу на те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють виділ частки із земельної ділянки, що перебуває у спільній власності, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення як первісного, так і зустрічних позовів.
Відзиви на апеляційні скарги не надходили.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Установлено, що будинок по АДРЕСА_5 складається із 4 (чотирьох) квартир та розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер 5610100000:01:020:0623.
Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . 
Власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (по 1/2 частці)
Власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 .
Власниками квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (по 1/3 частці)
Згідно Рішення Рівненської міської ради №3917 від 25.01.2018 року земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий номер 5610100000:01:020:0623 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . 
Право спільної власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на цю земельну ділянку, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Висновком судового експерта Шекеля Ю.В. №170325-1_ЮШ судової земельно-технічної експертизи від 26.03.2025 запропоновано варіант виділу часток в натурі земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 5610100000:01:020:0623, за адресою: АДРЕСА_5 .
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.
Частинами 1,2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Окрім цього, ч.ч.1,2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири, а співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.
Стаття 382 ЦК України визначає поняття квартири, як окремого об`єкта права власності. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України)
Згідно з пунктом 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
Відповідно до частин першої, третьої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, третьою статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частин першої, третьої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.
Відповідно до положень статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.
Згідно із частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку.
Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
З аналізу вищезазначених положень актів законодавства можна дійти висновку про те, що у законі закріплено певні особливості реалізації права власності на квартиру у багатоквартирному будинку, як окремого об`єкта права власності, та права спільної сумісної на земельну ділянку - співвласниками жилого будинку (власниками квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку).
Земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном житлового будинку (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання всередині або за межами будинку) є майном співвласників, які визначають порядок його використання, та не має самостійного правового і функціонального призначення, відмінного від тієї функції, яку вона виконує, в тому числі забезпечуючи доступ до свого чи спільного майна усім мешканцям квартир, а у разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку гарантує для всіх власників квартир право на його відновлення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що будинок є багатоквартирним, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог про виділ частки із земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності та, оскільки сторони є власниками саме квартир у багатоквартирному будинку і їм на праві спільної сумісної власності належить спільне майно багатоквартирного будинку, у тому числі і право на земельну ділянку, на якій розташований будинок та його прибудинкова територія, а відтак спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки спільного майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці, є одноповерховим зблокованим будинком, у якому кожна з квартир має окремий вхід у двір, а тому не є багатоквартирним, є необґрунтованими, оскільки такий технічний стан будинку не втратив статусу саме багатоквартирного житлового будинку.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги проте, що земельну ділянку передано для обслуговування індивідуального житлового будинку, оскільки сторони набули право власності не на житловий будинок в цілому, а кожен на квартиру як окремий об`єкт права власності.
Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази присвоєння квартирам належних позивачам індивідуальної поштової адреси. 
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20.08.2026 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М..

Хилевич С.В