ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 549/470/25  Номер провадження 22-ц/814/2691/26 Номер провадження 22-ц/814/2692/26 | Головуючий у 1-й інстанції Василюк Т. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Панченко О.О.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві у режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою адвоката Ступніка Сергія Васильовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2026 року (час ухвалення судового рішення з 16:48:07 до 16:55:55; дата виготовлення повного текста судового рішення - 09 березня 2026) і додаткове рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 12 березня 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» про визнання відсутнім права оренди.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати відсутнім право оренди земельної ділянки сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5325183200:00:004:0037, яка розташована за межами населених пунктів в адміністративних межах Чорнухинської селищної ради Лубенського району Полтавської області та належить ОСОБА_2 . 
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 02.01.2015 між ОСОБА_1 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» укладено договір оренди землі щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5325183200:00:004:0037, строком на 10 років.
Відповідне речове право було зареєстровано 07.09.2016 (індексний номер рішення 31321284 від 09.09.2016).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про оренду землі»: «Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення». Ця норма стосується і вказаного договору, оскільки він був укладений після 01.01.2013 року. Таким чином, договір припинив свою дію за спливом строку 03.01.2025.
Проте, відповідач відмовив у поверненні земельної ділянки, пославшись на те, що сторони в п.3.1. договору прямо визначили, що строк його дії починає обраховуватись саме з дати державної реєстрації права оренди.
Позивач вважає таку точку зору відповідача хибною та такою, що порушує права власника на розпорядження своїм майном.
Наразі земельну ділянку не повернуто і відповідач продовжує користуватись нею без правових підстав.
Незважаючи на припинення договору оренди, інформація про орендаря досі міститься у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Це порушує законне право позивача, як власника, а також фактично позбавляє його можливості передати земельну ділянку в оренду іншим особам чи використовувати самостійно.

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю. 

Додатковим рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 12 березня 2026 року задоволена частково заява адвокатки Литвиненко Д.Г., представниці СТОВ «Дружба Нова», - стягнуто з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Дружба Нова» 3 000 грн витрат на правничу допомогу. 

Адвокат Ступнік С.В., представник ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції і додаткове рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги наголошується, що посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду у конкретних справах є некоректним, оскільки у вказаних судових справах судами вирішувалося питання щодо реєстрації договору оренди землі, а не реєстрації права оренди.
Суд не звернув уваги, що спір у цій справі виник внаслідок того, що укладення договору і реєстрація права оренди не збігаються у часі і це ставить власника землі (прозичача) у невизначений стан, саме пізня реєстрація права оренди землі стаа підстаовю для звернення з цим позовом. Заявлений позивачем спосіб захисту є належним з урахуванням висновків, викладених Верховним Судом у справі № 322/1187/17.
Звертається увага, що у справі наявні докази, які підтверджують здійснення орендарем плати за користування землею, починаючи з дати укладення (підписання) договору оренди, проте суд цим доказам не дав оцінки. 
В апеляційній скарзі не наведено доводів на спростування висновків суду, викладених у додатковому рішенні у частині відшкодування витрат на правничу допомогу.

У відзиві адвокатка Литвиненко Д.Г., представниця СТОВ «Дружба Нова», посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Виклавши стисло обставини справи, норми права, які регулюють спірні правовідносини, а також висновки Верховного Суду у конкретних справах, представниця відповідача стверджує, що з урахуванням змін у законодавстві після 01.01.2013 року договір оренди землі набирає чинності з дня досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов і його підписання, якщо інше не визначено сторонами у самому договорі. Отже, з огляду на зміст п.3.1 договору оренди визначенй сторонами строк орендни (10 років) спливає (закінчується) 07 вересня 2026 року.
Лише з січня 2020 року у зв?язку із внесенням змін до ЗУ «Про оренду землі» законодавець позбавив учасників спірних відносин на свій розсуд встановлювати правила визначення моменту початку перебігу строку дії договору оренди.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки 5325183200:00:004:0037, площа 2,37 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мокіївської сільської ради, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
02 січня 2015 року між СТОВ «Дружба-Нова» і ОСОБА_1 укладений договір оренди землі щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5325183200:00:004:0037 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2,37 га., яка розташована на території Мокіївської сільської ради.
Пунктом 3.1. договору передбачено: «Цей договір укладено строком на 10 (десять) років, починаючи із дня набрання чинності цим договором (з моменту державної реєстрації права оренди в порядку, передбаченому законодавством) з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектом землеустрою. Якщо до закінчення строку дії договору (п. 3.1. договору) Орендар встигне засіяти орендовану ним за цим договором земельну ділянку, то термін дії даного договору продовжується на період (термін), який буде необхідний Орендарю для збору врожаю. Протягом зазначеного періоду Орендодавець зобов`язується не передавати об`єкт оренди в користування третім особам, а також зобов`язується надати Орендарю можливість зібрати врожай з орендованої ним за цим договором земельної ділянки.»
Згідно з пунктом 9.4 договору орендар зобов`язаний:
- приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку;
- виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому договором;
- у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору надати копію договору відповідному органу державної податкової служби.
Відповідно до п. 12.2 договору, дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його укладено.
Відповідно до п. 14.1 договору право оренди земельної ділянки, що передається в оренду за цим договором, виникає у орендаря з моменту державної реєстрації цього права (в порядку, передбаченому законодавством).
Відповідно до п. 14.2 договору сторони дійшли взаємної згоди про те, що із дня набрання чинності цим договором (із дня державної реєстрації права оренди) усі раніше укладені між сторонами даного договору угоди (договори оренди), предметом яких є зазначена в цьому договорі земельна ділянка або її частина, втрачають юридичну силу для сторін, а відносини сторін будуть регулюватися виключно положеннями даного договору.
Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно державна реєстрація речового права оренди проведена СТОВ «Дружба-Нова» 07.09.2016.
Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду, земельна ділянка з кадастровим номером 5325183200:00:004:0037, площею 2,37 га, яка належить ОСОБА_1 , передана 08.09.2016 в строкове платне користування (оренду) ТОВ « Дружба-Нова»
Адвокат Ступнік С.В. надіслав СТОВ «Дружба-Нова» адвокатський запит №19 від 03.03.2025, в якому просив надати копію договору оренди від 02.01.2015, а також два примірники акту приймання-передачі земельної ділянки від орендаря до орендодавця, просив їх підписати та повернути один примірник на адресу адвоката. Просив взяти до уваги ст. 19 Закону України «Про оренду землі» та зазначив, що ця норма також стосується і вказаного договору, оскільки він був укладений після 01.01.2013.
СТОВ «Дружба-Нова» 25.03.2025 надало відповідь на адвокатський запит, та повідомило, що строк дії даного договору оренди закінчується 07.09.2026, адже п.3.1 договору прямо визначено, що строк дії починає обраховуватися саме з дати державної реєстрації права оренди, яке було зареєстроване 07.09.2016. СТОВ «Дружба-Нова» просило утриматися від будь-яких протиправних дій направлених на перешкоджання СТОВ «Дружба-Нова» використання земельної ділянки за її цільовим призначенням до закінчення строку дії Договору, а саме до 07.09.2026.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди земельної ділянки відповідно до положень ч.1 ст.210 ЦК України, ст.125 ЗК України, ч.5 ст.6, ст.17 Закону України «Про оренду землі», ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є вчиненим з моменту державної реєстрації цих прав, а саме право оренди виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно земельна ділянка за договором оренди вважається переданою орендодавцем орендареві теж з моменту державної реєстрації права оренди (ст.17 Закону України «Про оренду землі»).
При укладенні договору оренди землі строни у ньому чітко передбачили його істотні умови, зокрема набрання ним чинності та строк дії договору ( п.3.1, 14.1) - після державної реєстрації права оренди в установленому законом порядку.
У момент державної реєстрації права оренди, а саме: 10:40 год. 07.09.2016 набрав чинності (набув юридичної сили) спірний договір, а відтак десятирічний строк його дії спливає 07.09.2026.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до приписів ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційній суд враховує висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах, викладені у постанові ВП ВС від 06 березня 2024 року (справа № 902/1207/22) щодо меж реалізації сторонами договору оренди землі засади свободи договору:
«8.25. Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо ці відносини регулюють імперативні норми.
8.26. Тому сторони договору не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Схожі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у підпунктах 7.7-7.10 постанови від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 та пунктах 22-25 постанови від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.
8.27. Умови договору, щодо яких має бути досягнута згода, не повинні суперечити законодавчо визначеним умовам, за яких такий договір може бути укладений (стаття 6 ЦК України). У протилежному випадку правочин (його окремі умови), що не відповідає закону, не створює правових наслідків, на які він спрямовувався, оскільки застосування імперативної норми закону не може залежати від волі приватних осіб. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у підпункті 8.41 постанови від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, підпункті 7.2.6 постанови від 08.08.2021 у справі № 906/1336/19 та пункті 181 постанови від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.»
Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується позивачем, пунктом 3.1. договору оренди від 05 січня 2015 року (а.с.12зворот) сторони обумовили, щодо договір укладений на десять років, починаючи із дня набрання чинності цим договором – з моменту державної реєстрації права оренди.
Наведене положення укладеного між сторонами договору не суперечить імперативним приписам закону, що регулює спірні правовідносини, зокрема ЗУ «Про оренду землі» у редакції за станом на час його укладення (05 січня 2015 року), тому у вирішенні спору щодо моменту набрання чинності укладеного договору і, відповідно, моменту припинення його дії слід керуватися положеннями п.3.1. договору.
Право оренди спірної земельної ділянки зареєстровано у встановленому порядку 07 вересня 2016 року (а.с.16), тому суд першої інстанції обгрунтовано виснував про те, що строк дії і, відповідно, право оренди має закінчитися 08 вересня 2026 року. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що між укладенням договору і датою реєстрації права оренди (05 січня 2015 року – 07 вересня 2016 року) сплинув великий проміжок часу і у цей проміжок часу орендар сплачував орендну плату, не може бути прийняте до уваги з огляду на предмет спору і встановлені фактичні обставини, а також враховуючи висновки ВП ВС від 06 березня 2024 року (справа № 902/1207/22) про те, що «якщо момент укладення договору оренди землі (виникнення у його сторін прав і обов`язків у зобов`язальних правовідносинах) і реєстрація на підставі цього правочину права оренди землі (виникнення у орендаря речового права) не збігаються в часі, то в проміжку між укладенням договору і набуттям орендарем земельної ділянки шляхом реєстрації відповідного речового права договір діє, а у сторін є право захищати свої порушені договірні права зобов`язального характеру зобов`язально-правовими способами.»  
В апеляційній скарзі не наведено обгрунтованих доводів щодо порушення судом норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення додаткового рішення у справі; вирішуючи питання про стягнення із позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував заяву адвоката Ступніка С.В. (а.с.206-207), обгрунтовано погодився із доводами представника позивача і визначив розмір витрат, що підлягає стягненню, з яким фактично погодився представник позивача у своїй заяві. 
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Ступніка Сергія Васильовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 
Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2026 року і додаткове рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 12 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05 серпня 2026 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов 

Судді:       А.І.Дорош

 О.О.Панченко