Провадження № 2/641/3721/2026 | Справа № 641/6336/23

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 серпня 2026 року м. Харків
Слобідський районний суд м. Харкова в складі: головуючого – судді Маньковської О.О., за участю відповідача – ОСОБА_1 , секретаря судового засідання – Макарової А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,-
ВСТАНОВИВ:
До суду надійшла позовна заява Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з єдиною централізованою системою опалення та є споживачами послуг з централізованого теплопостачання та постачання гарячої води. Внаслідок неповної та несвоєчасної оплати послуг станом на 01.03.2022 року у відповідачів виникла заборгованість в сумі 59905,91 грн. в період з 01.08.2001 року по 28.02.2022 рік, у зв`язку з чим представник позивача просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача вказану суму та судові витрати в розмірі 2684,00 грн.
Відповідачем відзиву на позовну заяву не надано. 
В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, просив вимоги задовольнити. 
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши щодо пропуску строку позовної давності стороною позивача. Крім того, надав письмові заперечення проти позовних вимоги, в яких заперечував проти суми, нарахованої заборгованості та її правильності у відомості, тому вважав її неналежним доказом, оскільки підписана невідомою особою. Посилався на невідповідність позовної заяви вимогам положень ст. 175 ЦПК України. Також вказав, що представником позивача до матеріалів справи не долучено Договору на теплопостачання на підігрів гарячої води , при цьому вказав, що вказаний договір є у позивача, особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я ОСОБА_1 . Також зазначив, що позовна заява не містить доказів, що сума заборгованості утворилась саме у нього. Заперечував проти достовірності інформації, зазначеної у довідці про зареєстроване місце проживання відповідача, наданої стороною позивача до позовної заяви вказавши, що в ній міститься фіктивна інформація про реєстрацію за вказаною адресою станом на жовтень 2023 року, при цьому дату реєстрації вказана довідка не містить. Вказав, що у вказаній квартирі він зареєстрований лише з 2010 року та в ній ніхто не мешкає, надає фото лічильників ХВ та ГВ. В судовому засіданні зазначив, що мешкає за межами міста Харкова з 2022 року та не отримує послуг, які надає позивач, де сплачує за комунальні послуги, які отримує, при цьому вказав, що не повідомляв позивача про зміну місця проживання. Таким чином, вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.
06.10.2023 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження.
18.12.2023 року Комінтернівським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства “Харківські теплові мережі" заборгованість за опалення та гарячу воду за період з 01.08.2001 року по 28.02.2022 року в сумі 59905 (п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ять) грн. 91 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір в розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири ) грн. 00 коп. 
Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 05.05.2026 року за заявою відповідача заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2023 року, ухваленого у цивільній справі за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання – скасовано і призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного.
Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з даними, які містяться в інформаційній довідці з Реєстру територіальної громади м. Харкова, судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з 22.09.2010 року та станом на день подання позовної заяви – 04.10.2023 року, що підтверджується відомостями, зазначеним у паспорті відповідача, наданими ним особисто до матеріалів справи.
Таким чином, суд критично оцінює заперечення щодо достовірності інформації, зазначеної у довідці, долученої до матеріалів справи стороною позивача стосовно місця реєстрації відповідача, при цьому, суд приймає до уваги, що станом на 12.06.2024 року відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Облік нарахувань позивачем здійснюється за особовим рахунком № НОМЕР_1 , що відкрито на ім`я відповідача ОСОБА_1 , що не заперечувалось й самим відповідачем.
Судом критично оцінюються заперечення відповідача, що позивачем не надано до матеріалів справи Договору про надання послуг, укладеного між сторонами, оскільки фактичні правовідносини підтверджуються, зокрема наданими фотокартками із показаниками лічильника та відкритим особовим рахунком на ім`я ОСОБА_1 , крім того останнім не заперечувалось в судовому засіданні, що до 2022 року відповідач отримував послуги від КП «ХТМ». 
Згідно позиції Верховного Суду, викладеної в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) в якій зазначено, що: не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
Таким чином, надавши інформацію про отримання послуг позивача та використання їх, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору укладеним.
Твердження відповідача, що він не зареєстрований та не проживає за адресою АДРЕСА_1 , судом приймаються до уваги в період з 12.06.2024 року, як такі, що підтверджені наданим відповідачем з Витягом з реєстру територіальної громади від 08.08.2025 року.
Згідно з наданих позивачем доказів, заборгованість відповідача за вказані послуги теплопостачання в період з 01.08.2001 року по 28.02.2022 рік складає 59905,91 грн.станом на 01.03.2022 рік.
В судовому засіданні відповідач заперечував проти нарахованої заборгованості, не погодився із сумою нарахованої заборгованості у відомості про нарахування та оплату за послуги та заперечував, що вказана відомість підписана належною особою. Вказав, що строк позовної давності сплинув. 
Суд критично оцінює заперечення відповідача в цій частині, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості за спірний період складений з чітким зазначенням нарахованих і сплачених сум, окремо по кожному виду послуг, суми заборгованості за кожен місяць. Вказаний розрахунок проведений у відповідності до вимог діючого законодавства. Доказів, які б спростовували цей розрахунок, відповідачем не надано. 
При цьому суд враховує, що відповідач, як споживач послуг, маючи сумніви щодо обсягу споживання, не звертався до позивача для проведення перерахунку. Доказів його звернення зі скаргами щодо невідповідності температурного режиму в помешканні чи фіксації інших порушень, які могли б вплинути на розмір заборгованості, відповідачем не надано, із зустрічними вимогами відповідач також не звертався, а тому за правилами ч. 4 ст. 12 ЦПК України несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.
Крім того, суд критично оцінює твердження відповідача, щодо підписання відомості особою, яка не мала на те законного права, оскільки сукупність доказів, наданих позивачем узгоджуються із наданою відомістю та стороною відповідача не надано доказів на її спростування. 
З приводу тверджень відповідача, що він не є споживачем послуг, що надаються КП «ХТМ», оскільки не мешкає у вказаній квартирі, суд зазначає наступне.
Так, відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Згідно з даними, які містяться в матеріалах справи, КП «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення, згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, Правилами надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830, Правилами надання послуг з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1182, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами, які отримують ці послуги.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Згідно з пп.1, 5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Позивач надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання згідно з положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, що регулюють відносини між виконавцем послуг (КП "ХТМ") та споживачами, які отримують ці послуги.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов`язані забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору, а також норм і правил.
Відповідно до ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до п.п. 18, 20, 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або до затверджених нормативів (норм) споживання.
Положеннями ч.1 ст. 10 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Приписами ст. 67 ЖК України встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до ст. 87 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги.
Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права, сформульованим у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року.
Отже, з наведених вище норм права вбачається, що споживачами комунальних послуг, до яких в тому числі належать послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, є не лише власники майна, а й інші особи, які користуються нерухомим майном. Відповідач у справі зареєструва своє місце проживання у даній квартирі з 22.09.2010 року та є власником майна на день звернення позивача до суду із позовною заявою, а тому має право користуватися квартирою та є споживачем комунальних послуг, в тому числі і тих, які надає позивач.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості судом встановлено, що заборгованість відповідача за послуги теплопостачання в період з 01.08.2001 року по 28.02.2022 рік складає 59905,91 грн.станом на 01.03.2022 рік.
У відповідності до п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.
Відповідач ОСОБА_1 за умови не проживання у квартирі та не користування послугами, які надає КП «Харківські теплові мережі», зобов`язаний був поінформувати про це позивача як виконавця комунальних послуг. Однак доказів, що він виконав такий обов`язок - суду не надано, а тому позивачем законно нараховувалися кошти за опалення та гарячу воду. Покладення обов`язку по сплаті послуг з надання гарячої води на інших споживачів за адресою реєстрації місця проживання не відповідають приписам закону.
При цьому, суд критично оцінює твердження відповідача, що непроживання за адресою реєстрації, за якою стягується заборгованість за теплопостачання, звільняє його від обов`язку сплачувати за дані комунальні послуги, що безпосередньо спростовується положеннями п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Так, відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
У ч. 1 ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, враховуючи, що відповідач є власником квартири, зареєстрований за вказаною адресою на день звернення до суду із позовною заявою позивачем, не звертався до надавача послуг, КП «Харківські теплові мережі», із заявами про відсутність за місцем проживання та про фактичне не користування комунальними послугами та не заявляв про відмову від отримання таких послуг, тобто відповідачем не надано доказів, що він належним чином оформив та узгодив з надавачами послуг свою відсутність, щоб ними було враховано нарахування, які не проводяться через фактичне не проживання в квартирі, тому суд вважає позовну заяву поданою обгрунтовано, оскільки власність зобов`язує нести тягар її утримання. 
Щодо твердження відповідача з приводу пропуску строку позовної давності, суд приходить до наступного.
За приписами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.
Частинами 1, 5ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).
Звертаючись до суду з цим позовом, КП «ХТМ» просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.08. 2001 року по 28.02. 2022 року у розмірі 59905 грн. 91 коп.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Карантин в Україні було безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб.
Відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації.
Згідно Указу Президента України від 06 лютого 2024 року №3564-ІХ «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в України продовжено з 14 лютого 2024 року на 90 діб, до 14 травня 2024 року.
Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана 04 жовтня 2023 року, тобто зі спливом строків позовної давності щодо вимог позивача за період з 01.08.2001 року по 01 квітня 2017 року (оскільки нарахування за послуги здійснюється станом на 01 число місяця).
Враховуючи вищевикладене, суд вважає що є підстави для застосування позовної давності та ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за період з 01.08.2001 року по 01 квітня 2017 року.
Разом з тим, виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та гарячу воду, які нараховано за період з 01 квітня 2017 року по 28 лютого 2022 року, сума яких складає 34228,07 гривень, є обґрунтованими та доведеними, такими, що підлягають задоволенню.
За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості у сумі 34228,07 грн. за період з 01 квітня 2017 року по 28 лютого 2022 року.
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).
Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, в розмірі 1529,88 грн. з розрахунку: 34228,07 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х100%/59905,91 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 57 % задоволених позовних вимог; 2684,00 грн (ставка судового збору) х 57 %/100% = 1529,88 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13,81,141,259,263–267 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства “Харківські теплові мережі" заборгованість в період з 01.04.2017 ро ку по 28.02.2022 рік в розмірі 34228,07 грн.та судовий збір в розмірі 1529,88 грн., а всього суму 35757 (тридцять п`ять тисяч сімсот п`ятдесят сім) грн. 95 коп.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" (адреса місцезнаходження: вул. Мефодіївська, 11, м. Харків, код 31557119).
Відповідачі – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя О.О.Маньковська