13.07.26
22-ц/812/1245/26
Справа №487/7339/25 Доповідач апеляційного суду Т.Б. Кушнірова 
Провадження №22-ц/812/1245/26

Постанова
Іменем України

13 липня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О., 
із секретарем Богуславською О.М.,

розглянувши у порядку позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Ремешевським Євгеном Анатолійовичем, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 02 квітня 2026 року, під головуванням судді Гаврасієнка В.О., по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі за текстом – ТОВ «Споживчий центр», Товариство) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 28 серпня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) №28.08.2024-100000005 на суму 16000,00 грн, строком на 124 днів,із сплатою процентів та комісії за користування кредитом.
Дата повернення кредиту визначена у договорі - 29 грудня 2024 року.
Відповідно до умов п. 4.1. вказаного кредитного договору Кредитодавець надає Позичальнику кредит на умовах строковості, платності і поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача №4323-34ХХ-XXXX-1349. 
Свої зобов`язання за договором позивачем виконано в повному обсязі.
ТОВ «Універсальні платіжні рішення» перерахувало суму кредитних коштів на зазначену позичальником банківську карту. 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, загальний розмір якої, станом на час подачі позову, склав 43200 грн, з них:16000,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 14880,00 грн заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом; заборгованість за комісією - 1440,00 грн; додатковою комісією - 2880,00 грн та 8000,00 грн неустойки.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №28.08.2024-100000005 від 28 серпня 2024 року у розмірі 43200 грн, судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп. 
02 квітня 2026 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва частково задоволено позов ТОВ «Споживчий цент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 28.08.2024-100000005 від 28 серпня 2024 року у сумі 35200,00 грн, а також судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1973,48 грн та 2444,40 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність укладання 28 серпня 2024 року, в електронній формі, спірного кредитного договору між ТОВ «Споживчий цент» та ОСОБА_1 , а також не виконання позичальником належним чином його умов, що призвело до виникнення заборгованості, зокрема, щодо повернення тіла кредиту, процентів та комісійної винагороди, які підлягають стягненню з останньої.
ОСОБА_1 не надано доказів на спростування зазначених у позовній заяві обставин. 
Звертає увагу на те, що відповідачка не зверталась до суду із позовною заявою про визнання кредитного договору недійсним та до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій, які виразились у оформленні кредитного договору від її імені. 
Також, не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 неустойки в розмірі 8000,00 грн суд вважає такі необґрунтованими, з підстав передбачених п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, тому в задоволені вимог у цій частині відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник заперечує факт укладання між сторонами кредитного договору та отримання відповідачкою кредитних коштів. 
Зазначав, що в кредитному договорі невірно зазначено ім`я ОСОБА_1 , вказано « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_5 », що свідчить про заповнення анкетних даних позичальника іншою особою. 
Укладання кредитного договору відбулось шляхом надсилання одноразово ідентифікатора на номер телефону « НОМЕР_1 », який не зазначений в якості фінансового номеру відповідача в системі BankID НБУ та не використовувався відповідачкою. 
Зауважує, що кредитний договір №28.08.2024-100000005 був укладений 28 серпня 2024 року о 00:05 год, проте згідно з долученої позивачем до позову інформації з центрального вузла системи BankID НБУ, ідентифікація позичальника проведена 27 серпня 2024 року о 15:41 год (за вісім годин до звернення нібито відповідачки за отриманням кредиту), що суперечить п.2.3. умов даного кредитного договору.
Також, видача кредитних коштів відбувалася на картку № НОМЕР_2 , яку ОСОБА_1 не оформлювала та не отримувала, а надана до позову довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №31-2609 від 26 вересня 2025 року не є платіжною інструкцією та не містить обов`язкових реквізитів або необхідної інформації про здійснений платіж, зокрема про особу платника та отримувача. 
У зв`язку з неналежним повідомленням відповідача та її представника про розгляд справи 02 квітня 2026 року останні були позбавлені можливості звернути увагу суду першої інстанції на такі невідповідності та суперечності в письмових доказах у справі. Тому, встановлення судом факту видачі кредиту ґрунтується на припущеннях суду про належність виконання позивачем власних обов`язків за кредитним договором. 
Вказує, посилання суду на неподання відповідачем позову про визнання кредитного договору недійсним не можуть буть прийняті до уваги, з огляду на правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законодавством, є неправомірний та неефективний.
Звернення до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій не здійснювалося, так як особистими коштами ОСОБА_1 сторонні особи не заволоділи.
Крім того, здійснюючи розподіл судових витрат при ухваленні оскаржуваного рішення районним суд не врахував витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 . 
Доводи відзиву ТОВ «Споживчий цент» на апеляційну скаргу зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, просить рішення районного суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 28 серпня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_6 уклало кредитний договір № 28.08.2024-100000005 шляхом подачі пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), Заявки, що є невід`ємною частиною цього Договору. 
Відповідно до умов вказаного договору, ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачці кредит у розмірі 16000 грн. строком на 124 дні, дата повернення кредиту 29 грудня 2024 року, шляхом безготівкового перерахування коштів на наданий ТОВ «Споживчий центр» рахунок, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4323-34ХХ-ХХХХ-1349. 
Пунктом 3.1.Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) передбачено, що кредитодавець зобов`язався надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти, комісію.
Пунктом 3.2. Пропозиції встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до п. 4.1 кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4323-34ХХ-ХХХХ-1349.
Відповідно до п. 6.1 позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів шляхом внесення в касу Кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок Кредитодавця в такі терміни: а) повернення кредиту, сплата процентів, комісії - у терміни та строки, вказані у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) неустойка, яка може бути нарахована Кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим Договором - негайно, з моменту пред`явлення Кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.
Пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №28.08.2024-100000005 (кредитної лінії), заявка, Додаток до кредитного договору, в яких зазначені основні умови кредитування, підписані ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором Е334, та який відповідно до вищезазначених документів відправлено на фінансовий номер телефону НОМЕР_1 .
Відповідно до договору про надання послуг з переказу коштів №ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» укладено договір про надання ТОВ «Споживчий Центр» послуги з переказу коштів без відкриття рахунків.
Згідно листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 26 вересня 2025 року №31-2609, відповідно до зазначеного кредитного договору успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта номер НОМЕР_3 , 28 серпня 2024 о 00:05:33 на суму 16000 грн, номер транзакції в системі iPay.ua 492920740, призначення платежу: видача за договором кредиту №28.08.2024-100000005.
Відповідно довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №28.08.2024-100000005 від 28 серпня 2024 року, заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору, станом на момент пред`явлення даного позову, тобто на 30 вересня 2025 року, склала 43200,00 грн., з них: 16000 гривень - заборгованість по тілу кредиту, 14880 гривень - заборгованість по процентам, 1440 гривень – комісія за надання, 2880 грн комісія за обслуговування, 8000 гривень - неустойка.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа першого цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Тож, аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що електронний підпис - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Отже, без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між позивачем та відповідачем не міг би бути укладений.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/16, від 31.01.2024 у справі №671/1832/20.
Відповідно до матеріалів справи, підписавши 28 серпня 2024 року кредитний договір, паспорт споживчого кредиту, заявку кредитного договору, пройшовши ідентифікацію клієнта, ОСОБА_1 уклала з позивачем договір про надання банківських послуг. 
Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатору.
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним, що кредитний договір у даній справі був підписаний позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий кредитором, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору містяться код ідентифікатор відповідачки, що і є її безпосереднім підписом.
Доказів на спростування факту підписання відповідачкою спірного договору до суду не надано.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр», суд першої інстанції виходив з того, що досліджені докази підтверджують факт укладання відповідачкою кредитного договору та неналежне його виконання, що є підставою для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом та комісією у загальному розмірі 35 200 грн, яка доведена належними доказами та не спростована відповідачкою.
Також, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування та сплата неустойки у розмірі 8000 грн за невиконання стороною своїх зобов`язань за кредитним договором, суперечить п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відтак не може бути включена до суми заборгованості. 
Щодо доводів апеляційної скарги про не підписання договору, відсутності доказів перерахування коштів, судова колегія зазначає наступне.
Частиною 4 статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.
Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Згідно наявних у справі доказів, заявка кредитного договору №28.08.2024-100000005 від 28 серпня 2024 року підписана ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А334, який направлявся на телефонний номер, зазначений у договорі, а саме НОМЕР_4 . Ідентифікаційні дані позичальника ОСОБА_1 відповідають персональним даним останньої (паспортні дані, адреса проживання, РНОКПП). Зазначені відомості дають можливість ідентифікувати особу позичальника та не є загальнодоступними.
Та обставина, що у договорі зазначено ім`я « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_5 », не спростовує висновків суду. 
Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частини 1статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Як визначено частинами 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до положень статей 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимим, достовірними та достатніми.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно п.2.2.3 умов кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Пунктом 2.3.2 умов договору визначено, позичальник, який має на власному вебсайті пропозицію укласти електронний договір, ідентифікується (реєструється) в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті.
Також для підписання позичальником відповіді про прийняття пропозиції позичальнику передається одноразовий ідентифікатор в повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті.
Позичальник, який прийняв пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у вищевказаній пропозиції про укладення кредитного договору та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вищевказаному порядку (п.2.3.5, п.2.3.6 умов договору). 
Без здійснення верифікації, введення позичальником відповідних даних, передання ним та отримання товариством персональних даних від відповідачки з метою надання кредиту, отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, входу позичальником на сайт товариства за допомогою логіна і паролю особистого кабінету, таке укладення кредитного договору є неможливим.
За встановленими у даній справі обставинами, оспорюваний договір між сторонами укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет та вебсайті ТОВ «Споживчий центр» подано заявку на отримання кредиту від імені ОСОБА_2 , підтверджено умови отримання кредиту шляхом акцепту, після чого ТОВ «Споживчий центр» надіслало особі, яка звернулася за отриманням кредиту за допомогою засобів зв`язку (номер телефону, електронна пошта) одноразовий ідентифікатор, який і було використано для підтвердження підписання кредитного договору.
Оспорюваний кредитний договір не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Будь-яких доказів на підтвердження того, що кредитний договір був укладений від імені ОСОБА_1 іншою особою без її волі чи відома, останньою не надано, що є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12,81 ЦПК України).
Аргументи апеляційної скарги про те, що кредитний договір не визнавався недійсним через те, що такий спосіб захисту неефективним, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, є безпідставними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, на яку посилається апелянт, суть спору та висновки суду стосуються інших правовідносин, тобто не є подібними. 
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір, підписаний одноразовим ідентифікатором, за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це алфавітно-цифрова послідовність (SMS-код або пароль), що надсилається особі та додається нею до електронних даних для підтвердження згоди з умовами договору.
У справі, яка переглядається, кредитний договір укладено в електронному вигляді, за допомогою складання документу, яким відтворено та зафіксовано волю сторін та зміст договору. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. 
Таким чином, якщо процедуру підписання електронного договору одноразовим ідентифікатором дотримано, такий правочин є дійсним (ст. 204 ЦК України), оспорюваним, а умови договору підлягають виконанню його учасниками. 
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що телефонний номер, з використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором кредитного договору, хоча і належить відповідачці, але не використовувався нею в якості фінансового номеру, а ідентифікація позичальника проведена за вісім годин до звернення за отриманням кредиту, що суперечить умовам кредитного договору, не доводить, що укладення договору здійснювалось іншою особою без відома відповідачки чи доручення.
Інформація щодо номеру телефону є додатковими контактними даними позичальника, а належність основних контактних даних позичальника, ідентифікаційні дані останньої, зазначені у спірному договорі, ОСОБА_1 не спростовується.
Доводи апеляційної скарги про те, що довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №31-2609 від 26 вересня 2025 року не свідчить про отримання коштів позичальником, оскільки не є платіжною інструкцією, не містить обов`язкових реквізитів або необхідної інформації про здійснений платіж, не можуть бути прийняті до уваги.
ТОВ «Споживчий центр» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ «Універсальні платіжні рішення» ТОВ «УПР» на підставі укладеного між сторонами договору. Даний договір є частиною господарської діяльності товариства. Дана обставина підтверджується листом платіжної організації ТОВ «Універсальні платіжні рішення» ТОВ «УПР», яким підтверджено перерахування коштів у розмірі 16000 грн, дата та час платежу 28.08.2024, 00:53:33, номер картки НОМЕР_3 , номер транзакції в системі iPay.ua – 492920740, призначення платежу: Видача за договором кредиту №28.08.2024-100000005.
Аргументи апеляційної скарги про те, що видача кредитних коштів відбувалася на картку № НОМЕР_2 , яку ОСОБА_1 не отримувала, не можуть бути прийняті до уваги.
Саме по собі зарахування відповідної суми кредитних коштів на банківський рахунок іншої особи не свідчить про відсутність волі позивача на укладення спірного Договору. 
Згідно листа АТ «А-Банк» від 15 червня 2026 року, банківська картка № №4323-34ХХ-XXXX-1349 емітована на ім`я ОСОБА_7 .
Умовами кредитного договору передбачено, що надання позичальнику коштів у рахунок кредиту здійснюється шляхом перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу 4323-34ХХ-ХХХХ-1349 (п. 4.1 договору) .
У заявці кредитного договору № 28.08.2024-100000005 від 28 серпня 2024 року, в абз. «реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів за цим договором» номер платіжного засобу зазначений у маскованому вигляді – 4323-34ХХ-ХХХХ-1349. Відомості про реквізити банківської картки належать до банківської таємниці, їх зазначення у договорі є додатковим підтвердженням того, що відповідні дані були надані самим клієнтом у відповідному електронному зверненні або стали відомі позивачу за згодою відповідачки під час оформлення кредиту.
Таким чином, отримання кредитних коштів не відповідачкою, а перерахування їх позивачем на банківську карту ОСОБА_7 не може розцінюватись як доказ не укладення та/або не підписання вказаного договору. Ця обставина пов`язана з виконанням договору.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 671/1832/20, від 23 жовтня 2024 року у справі № 370/437/24.
Слід також зазначити, що без введення ОСОБА_1 логіна і паролю в інтернет-банкінгу, які відомі виключно останній, здійснення її верифікації, передання нею та отримання позивачем персональних даних від відповідачки з метою укладення договору, є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно відповідачки, як і незаконності заволодінням її персональними даними.
Твердження апелянта на неналежне повідомлення відповідачки та її представника про розгляд справи, у зв`язку з чим, останні були позбавлені можливості подати заперечення проти позову, є безпідставними. 
Відповідно до матеріалів справи, відповідачка та її представник належним чином були повідомлені про розгляд даної справи, представник відповідачки подавав клопотання про відкладення розгляду справи, мав доступ до справи за допомогою Електронного кабінету користувача ЄСІТС, подавав заяву про ознайомлення із матеріалами справи, відзив на позовну заяву, заяву про розгляд справи у відсутність (а.с.39,40,42,44,46). Тому не можна вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права та позбавив можливості відповідачку і її представника на реалізацію своїх процесуальних прав, у тому числі щодо надання відповідних доказів на спростування позовних вимог.
Що стосується судових витрат, понесених  ОСОБА_1 на правову допомогу у суді першої інстанції, то доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Загальне правило розподілу витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ст. 141 ЦПК України).
Оскільки рішення ухвалено на користь позивача, тому обов`язок відшкодування понесених витрат на правову допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, покладено судом на відповідачку.
З урахуванням викладених вище встановлених судом обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Ремешевським Євгеном Анатолійовичем, залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повне судове рішення складено 13.07.2026 р.