П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/19426/25	

Перша інстанція: суддя Василяка Д.К.,
повний текст судового рішення
складено 19.03.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Джабурія О.В.
суддів - Вербицької Н.В.
- Кравченка К.В
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами Одеської обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, у якій позивач просить суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;
- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат;
- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку;
- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати, у тому числі витати на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 26.07.2011 року безперервно працював в органах прокуратури на різних посадах. 30.04.2020 року наказом прокурора Одеської області від 29.04.2020 року №793к позивача звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), відповідний запис про що внесено до трудової книжки ОСОБА_1 . Зокрема, в день звільнення позивач перебував в тимчасовій непрацездатності: з 30 квітня 2020 року по 06 травня 2020 року (листок непрацездатності АДН 277093). Відповідно до статті 116 КЗпП України, у разі звільнення працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював - суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до листа відповіді Одеської обласної прокуратури від 14.05.2025 року №07-424ВИХ-25 на адвокатський запит від 08.05.2025 року №29749-25 «щодо надання інформації стосовно дотримання вимог статей 47, 116 КЗПП України при звільненні ОСОБА_1 , нарахування та виплати йому вихідної допомоги», у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 на день звільнення перебував у тимчасовій непрацездатності, остаточний розрахунок з ним проведено 05 травня 2020 року. Щодо виплати вихідної допомоги Одеська обласна прокуратура повідомила, що Законом України «Про прокуратуру» виплата вихідної допомоги не передбачена. На момент звернення до суду позивача з цією позовною заявою виплата вихідної допомоги, передбачена статтею 44 Кодексу Законів про працю України Одеською обласною прокуратурою не здійснена. 6. Позивач вважає, що невиплата відповідачем вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку є протиправною, порушує його права, гарантовані Конституцією України та чинним законодавством, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом. 
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч.5 ст.262 КАС України у письмовому провадженні.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що позивача звільнено з посади та з органів прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, через що вимога щодо визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури не підлягає задоволенню. Відтак, оскільки ні спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та №113-ІХ, ні ст.44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до підпункту 2 п.19 розділу ІІ Закону України №113-ІХ, правових підстав для її виплати ОСОБА_1 у Одеської обласної прокуратури не було. Станом на дату звільнення Одеською обласною прокуратурою опрацьовано всі первинні документи, на підставі яких здійснено повний розрахунок з ОСОБА_1 та усі належні суми перераховано на картковий рахунок позивача. Одеською обласною прокуратурою без безпідставних зволікань вчинено послідовні, активні дії, направлені на проведення розрахунку з позивачем у зв`язку із його звільненням, що свідчить про відсутність у діях відповідача вини з затримки розрахунку при звільненні, а тому відсутні правові підстави для притягнення до відповідальності у вигляді покладання на Одеську обласну прокуратуру обов`язку сплатити ОСОБА_1 середній заробіток відповідно до ст.117 КЗпП України. Також відповідач зазначає, що ні чинним на час звільнення законодавством, ні бюджетними асигнуваннями не було передбачено виплату звільненим працівникам, які не успішно пройшли атестацію, вихідної допомоги, тому безпосередньої вини Одеської обласної прокуратури у її невиплаті немає. До того ж рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року у справі №420/4196/20 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, зобов`язано Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 додатковий день для повторного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, скасовано наказ Прокуратури Одеської області №793к від 29.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 , а також поновлено його у Прокуратурі Одеської області на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області, стягнуто з Прокуратури Одеської області суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 92 775,38 гривень. Допущено негайне виконання в частині поновлення та стягнення заробітної плати за один місяць – 22 933,24 грн. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 року частково задоволено апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року змінено. Абзац 3 викладено у наступній редакції: зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 додатковий (новий) день для складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички. Абзац шостий резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції – стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 91 732,96 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.10.2021 року задоволено касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та обласної прокуратури, судові рішення у справі №420/4196/20 скасовано та відмовлено у позові ОСОБА_1 . При цьому наказом від 25.03.2021 року №809к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області, який надалі, на підставі постанови Верховного Суду від 20.10.2021 року, скасовано наказом від 26.10.2021 року №2389к. Окрім того, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2022 року, залишеним в силі постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.10.2023 року, у справі №420/10861/21 задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано Одеську обласну прокуратуру виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року у справі №420/4196/20 за період з 09.09.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 141 769,12 грн. (копії судових рішень додаються). Таким чином, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 у справі №420/19426/25 відсутні.
Ухвалою суду від 28.08.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою суду від 28.08.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Одеської обласної прокуратури про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської обласної прокуратури (вул. Італійська, 3, м.Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 03528552) про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.
Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі у розмірах двох середньомісячних заробітних плат.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Одеської обласної прокуратури за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 605,60 грн.
При прийнятті рішення суд першої інстанції керувався вимогами загального трудового законодавства, оскільки приписами спеціального законодавства питання щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури не врегульовано, та виснував про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції визнав передчасними, оскільки вважав, що вихідна допомога відповідачем ще не нарахована позивачу, і, відповідно, для проведення належного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені суд позбавлений можливості визначити істотність частки суми такої компенсації як суми заборгованості перед позивачем порівняно із середнім заробітком позивача.
На вказане рішення суду Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі №420/19426/25 у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові в повному обсязі. В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Апелянт вважає зазначене рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 незаконним, необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення у цій частині
Крім того, ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у справі №420/19426/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача - Одеську обласну прокуратуру. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ст.ст.116, 117 КЗпП України та порушенні норми процесуального права; не застосовано при вирішенні спірних правовідносин практики Верховного Суду у вирішенні подібних правовідносин та невірного тлумачення ст.ст.116, 117 КЗпП України.
Відповідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. 

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури, ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Прокуратури Одеської області №793к від 29 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідування у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року.
На звернення позивача, відповідач листом від 14 травня 2025 року за №07-424 Вих-25 повідомив, що наказом прокурора Одеської області від 29 квітня 2020 року №793к ОСОБА_1 звільнений з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області, яку він займав тимчасово на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 5-ти річного віку ОСОБА_2 , та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року. Законність цього наказу підтверджено постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №420/4196/20, якою скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2020 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування вказаного наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того інформовано, що Законом України «Про прокуратуру» виплата вихідної допомоги не передбачена. В частині дотримання вимог статей 47, 116 КЗпП України повідомлено, що ОСОБА_1 перебував у тимчасовій непрацездатності з 30 квітня 2020 року до 06 травня 2020 року (листок непрацездатності АДН 277093). Після виходу з лікарняного, 07 травня 2020 року, відділом фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури ОСОБА_1 , під час підписання обхідного листа, видано роздруківку розрахункового листа за 2020 рік, в якому містяться всі реквізити визначені статтею 116 КЗпП України. Ураховуючи, що чинним законодавством не визначено форму повідомлення про нараховані та виплачені суми коштів, на виконання статті 47 КЗпП України, обласною прокуратурою ОСОБА_1 повідомлено, у передбачений законом строк, про нараховані та виплачені суми коштів, шляхом видачі роздруківки розрахункового листа за фактично відпрацьований період у 2020 році. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 на день звільнення перебував у тимчасовій непрацездатності, остаточний розрахунок з ним проведено 05 травня 2020 року. Приймаючи до уваги, що станом на 30 квітня 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, відділом роботи з кадрами прокуратури Одеської області останньому направлено лист, яким його проінформовано про видачу наказу №793к, необхідність прибуття до кадрового підрозділу для виконання вимог статті 47 КЗпП України та заповнення на офіційному сайті НАЗК декларації за неохоплений раніше період поданими деклараціями, а також за минулий рік за визначеними формами (№11-457вих-20 від 30 квітня 2020 року). В подальшому, після виходу з тимчасової непрацездатності, 07 травня 2020 року, кадровим підрозділом обласної прокуратури ОСОБА_1 ознайомлено з наказом №793к.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. 
Як убачається з матеріалів справи, ключовим питання у даній справі є наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з роботи та виплата відповідачем середнього заробітку за весь час затримки, починаючи з 05.05.2020 року.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» (далі - Закон №113) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) керуючись при цьому статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Водночас, Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 року не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, або в разі неуспішного проходження атестації.
Нормою, що визначає порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі №804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі №813/150/16.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» внесені зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Отже, частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли на правовідносини щодо звільнення прокурорів не поширюються положення КЗпП України. Разом з тим до такого переліку не включено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Отже, чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 24 вересня 2025 року у справі №640/8373/21, від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20.
У постановах Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 року у справі №823/276/16 міститься правовий висновок, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 26.10.2023 року у справі №480/12359/21, зроблено аналогічні висновки та зазначено, що «…метою запровадження законодавцем такої виплати, як вихідна допомога, є захист працівника (службовця) у разі втрати ним роботи не за власним бажанням та не у зв`язку з неналежним її виконанням (дисциплінарним проступком). Однією з підстав надання такого захисту є невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.
35. Суд наголосив, що метою запровадження Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» інституту атестації, було саме підтвердження здатності прокурорами виконувати повноваження на належному рівні за визначеними законом критеріями, шляхом здійснення оцінки їхньої професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
36. У постанові від 22.08.2023 року у справі №420/25920/21 Верховний Суд зробив висновок, що пункт 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» і пункт 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачають однакові за своїм змістом підстави звільнення - невідповідність займаній посаді, що свідчить про застосовність приписів статті 44 Кодексу законів про працю України до правовідносин щодо виплати вихідної допомоги прокурору звільненому у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації.
37. Крім того, Верховним Судом зауважено, що зміни, внесені до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Законом №1554-IX від 15.06.2021 року, виключили з пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» вказівку, що звільнення відбувається «на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»». Проте така зміна нормативного акту в частині виключення посилання на правову підставу звільнення не змінила її фактичної підстави, якою є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
38. За урахуванням правової позиції, викладеної у постанові від 22.08.2023 року у справі №420/25920/21, Верховний Суд приходить до висновку що і за підстави звільнення за підпунктом 2 пункт 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», прокурор набуває право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України…».
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) та підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 року на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, то позивач набув право на виплату вихідної допомоги.
В той же час, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції в своєму рішенні до спірних правовідносин невірно застосував норму матеріального права, зазначивши, що відповідно до вимог ч.2 ст.85 Закону №1697-VII, питання матеріально-побутового забезпечення та соціального захисту працівників органів прокуратури, не врегульовані цим Законом, визначаються Законом України «Про державну службу» та іншими законодавчими актами.
Так, як зазначає суд першої інстанції, згідно ч.4 ст.87 Закону України «Про державну службу», у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
З урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин щодо підстав звільнення позивача визначених у наказі про звільнення та вищезазначених положень законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Колегія суддів не погоджується зі вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Суд першої інстанції, визначаючи розмір вихідної допомоги, дійшов висновку про необхідність її обчислення у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, фактично застосувавши правове регулювання, передбачене Законом України «Про державну службу», що є юридично помилковим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. 
Відповідно до вимог ст.3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону поширюється на державних службовців, які займають посади державної служби в державних органах, та прямо визначає коло осіб, на яких поширюється відповідне правове регулювання. 
Водночас, відповідно до вимог ст.3 цього Закону його дія не поширюється на прокурорів, статус яких визначається спеціальним законом. 
Таким чином, законодавець чітко розмежував правовий статус державних службовців і прокурорів, визначивши, що правовідносини, пов`язані з проходженням служби прокурорами, регулюються спеціальним законом - Законом України «Про прокуратуру», а не Законом України «Про державну службу». 
Зміст зазначеної норми виключає можливість як прямого, так і аналогічного застосування положень Закону України «Про державну службу» до прокурорів, оскільки це призвело б до ігнорування спеціального правового регулювання та порушення принципу юридичної визначеності. 
Відтак, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури про те, що суд першої інстанції, визначаючи розмір вихідної допомоги, помилково застосував підхід, характерний для припинення державної служби, не навівши жодного правового обґрунтування можливості поширення такого регулювання на прокурорів. Відсутність у рішенні суду посилань на конкретні норми, які б дозволяли застосування зазначеного Закону до спірних правовідносин, свідчить про довільність відповідного висновку. 
Більше того, Закон України «Про державну службу» встановлює інший правовий режим проходження служби, який суттєво відрізняється від правового режиму діяльності прокуратури. Державна служба є різновидом публічної служби, проте вона не охоплює спеціальні види служби, зокрема, в органах прокуратури, для яких законодавець встановлює окремі, спеціальні правила. 
Крім того, застосування судом положень Закону України «Про державну службу» у частині визначення розміру вихідної допомоги призвело до штучного збільшення обсягу соціальних гарантій позивача порівняно з тими, які передбачені спеціальним законодавством. Такий підхід суперечить принципу законності, оскільки суд не наділений повноваженнями встановлювати нові види або розміри виплат, які не передбачені законом.
Визначення судом першої інстанції розміру вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат не узгоджується з положеннями КЗпП України.
Так, стаття 44 КЗпП України передбачає, як правило, виплату вихідної допомоги у розмірі не менше одного середнього місячного заробітку, якщо інше не передбачено законом. 
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково застосував Закон України «Про державну службу» до правовідносин, на які він не поширюється та неправильно визначив розмір виплати у межах обраного правового регулювання. 
Зазначені обставини свідчать про те, що висновок суду щодо обчислення розміру вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, є помилковим, не відповідає вимогам законодавства, отже в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. 
З цього приводу, колегія суддів зазначає таке.
Як вже зазначалось раніше, на день звільнення з органів прокуратури позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.
Колегія суддів вважає, що у позивача наявне право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.
У поданій апеляційній скарзі Одеська обласна прокуратура посилається на те, що юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача, є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації, а тому безпідставним є застосування до спірних правовідносин статті 44 КЗпП України.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що у наказі від 29.04.2020 року №793к підставою звільнення позивача зазначено пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» - тобто у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Верховний Суд, вирішуючи спори щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури, змінив свою позицію з цього питання і неодноразово та послідовно її підтримав.
Отже, з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №755/10947/17 щодо необхідності застосування останньої правової позиції, застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме та позиція, яка є останньою у цій категорії спорів. 
Аналогічна правова позиція виснувана Верховним Судом у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі №620/4186/21.
Щодо посилання апелянта – Одеської обласної прокуратури на судову практику у справах, які зазначено в апеляційній скарзі, то колегія суддів вважає їх помилковими, з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №755/10947/17 щодо необхідності застосування останньої правової позиції, застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме та позиція, яка є останньою у цій категорії спорів.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки Одеської обласної прокуратури №59 від 18.07.2025 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 , згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, за останні два місяця роботи перед звільненням складала 21 369, 61 грн. з урахуванням обов`язкових податків та зборів. Середньоденна заробітна плата складала 1042, 42 грн. з урахуванням обов`язкових податків та зборів.
Оскільки колегією суддів установлено, що позивачу при звільненні з посади прокурора та органів прокуратури вихідна допомога, передбачена ч.4 ст.44 КЗпП України, в розмірі середнього заробітку 21 369, 61 грн. Одеською обласною прокуратурою не виплачена, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, то ця позовна вимога підлягає задоволенню частково у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.

Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказані вимоги є передчасними, оскільки вихідна допомога відповідачем ще не нарахована позивачу, і, відповідно, для проведення належного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені суд позбавлений можливості визначити істотність частки суми такої компенсації як суми заборгованості перед позивачем порівняно із середнім заробітком позивача.
Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, вважає його помилковим та зазначає наступне.
Так, відповідно до вимог ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У пунктах 59-60 постанови Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20 зазначено, що «…задовольняючи позовні вимоги про стягнення / нарахування цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення / нарахування вихідної допомоги. Зважаючи на (численну і послідовну) правозастосовну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах (про яку написано вище), зокрема щодо можливості стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП одночасно із вихідною допомогою, колегія суддів погоджується з доводами позивача про помилковість висновків суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову (щодо стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП)».
Аналогічні висновки щодо необхідності стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку одночасно із стягненням вихідної допомоги Верховний Суд неодноразово викладав у постановах, зокрема від 20 лютого 2023 року у справі №240/9022/20, від 08 червня 2023 року №580/1267/21, від 13 вересня 2023 року у справі №640/115/21.
Верховний Суд, надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України, неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 26 листопада 2020 року у справі №520/1365/2020, від 29 листопада 2021 року у справі №120/313/20-а.
Так, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.
Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з наданої відповідачем довідки, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 1042, 42 грн.
Враховуючи, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, періодом прострочення повного розрахунку з позивачем при його звільненні є 05.05.2020 року (день звільнення – 29.04.2020 року, однак позивач перебував у тимчасовій непрацездатності, остаточний розрахунок з ним проведено 05.05.2020 року) – 07.07.2026 року (день ухвалення постанови судом апеляційної інстанції у цій справі).
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Отже, відповідно до вимог статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.
Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
Проте, період починаючи з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, тобто до 19 січня 2023 року.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23.
Отже, колегією суддів установлено, що загальна кількість робочих днів затримки за період з 05.05.2020 року по 07.07.2026 року, що підлягає оплаті середнім заробітком за затримку розрахунку при звільненні складає 689 робочих днів, а саме: 
- за період з 05.05.2020 року по 18.07.2022 року включно (весь період затримки розрахунку при звільненні до внесення змін щодо обмеження шістьма місяцями) – 556 робочих днів;
- за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року (період обмежений шістьма місяцями) – 133 робочі дні.
Як вже вище установлено колегією суддів, середньоденна заробітна плата позивача становить 1042,42 грн.
Відповідно, розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача, обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
Отже, середній заробіток за весь час затримки з дня, наступного за днем звільнення позивача, по день ухвалення постанови судом апеляційної інстанції у справі в арифметичному обчисленні складає 718 227,38 грн:
- за період з 05.05.2020 року по 18.07.2022 року включно – 579 585,52 грн. (середньоденна заробітна плата 1042, 42 грн. х 556 робочих днів);
- за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року 138 641,86 грн. (середньоденна заробітна плата 1042, 42 грн. х 133 робочих дні).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц розтлумачила зміст ст.117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (п.81, п.82 постанови).
Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за ст.117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (п.83, п.84, п.86 постанови).
Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (ст.ст.549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (ч.3 ст.551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (п.85 постанови).
Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за ст.117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за ст.117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України».
Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених Позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
У постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень ст. 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022 року.
У пунктах 105-106 постанови від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23 Великою Палатою сформульовано такий правий висновок: «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців».
Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 вказано, що при визначенні суми, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 22.07.2021 року у справі №200/5764/20-а та від 11.08.2021 року у справі №640/9375/20.
Застосовуючи вищенаведені правові позиції Верховного Суду для визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з виданою довідкою-розрахунком нарахованої та виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 при звільненні, Одеської обласної прокуратури №63 від 24.07.2025 року, позивачу при звільненні з посади та органів прокуратури до виплати нараховано 158 552,56 грн.
При розгляді цієї справи колегією суддів також установлено право позивача на отримання вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку 21 369,61 грн.
Отже, загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні, складає 179 922,17 грн. (158 552,56 грн. + 21 369,61 грн.).

Розмір невиплаченої позивачу у день звільнення з посади та органів прокуратури суми вихідної допомоги 21 369,61 грн. по відношенню до всіх належних при звільненні виплат в загальному розмірі 179 922,17 грн. становить 11,88 % (21 369,61 грн. * 100 % / 179 922,17 грн.).
Таким чином, виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення складає 85 325,41 грн. (718 227,38 грн. (середнє грошове забезпечення) х 11,88 % (відсоткове значення невиплаченої у день звільнення вихідної допомоги)).
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток у розмірі 85 325,41 грн. є співмірним та відповідає критеріям, встановленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога про стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги за період з 20 травня 2020 року по 07 липня 2026 року підлягає задоволенню в розмірі 85 325,41 грн.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994 року, Серія A, №303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
З огляду на встановлені обставини, з урахуванням нормативного врегулювання спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні; стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги в розмірі середнього заробітку - 21 369,61 грн. та середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги за період з 20 травня 2020 року по 07 липня 2026 року в розмірі 85 325,41 грн.

Щодо вимоги про стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення від 19.03.2026 року не було розглянуто вказане питання, оскільки позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження заявленої до стягнення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
При цьому колегією суддів враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до вимог ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з вимогами ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до вимог ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже враховуючи наведені вище висновки, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі №420/19426/25 нової постанови про задоволення позовних вимог частково.
За таких обставин апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури та ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 317; 321; 322; 325; 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури, ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року – скасувати.
Ухвалити у справі №420/19426/25 нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської обласної прокуратури (вул. Італійська, 3, м. Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 03528552) задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.
Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку - 21 369,61 грн. (двадцять одна тисяча триста шістдесят дев`ять гривень 61 коп.).
Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги за період з 05 травня 2020 року по 07 липня 2026 року в розмірі 85 325,41 грн. (вісімдесят п`ять тисяч триста двадцять п`ять гривень 41 коп.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	Н.В. Вербицька   К.В. Кравченко