Справа № 214/9186/25
2/214/746/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
14 вересня 2026 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: 
головуючого – судді Ковтун Н.Г.,
за участю: 
секретаря судового засідання – Фартушної Є.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу №214/9186/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, -
ВСТАНОВИВ:
15 вересня 2025 року до суду надійшла вищевказана позовна заява, відповідно до якої позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м.
В обгрунтування позовних вимог вказала, що з 29 вересня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був зареєстрований за № 669 Довгинцівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. 
Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
29 вересня 2010 року ОСОБА_1 було набуто наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Право власності зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 29.09.2010, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігута Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 2253.
Під час купівлі вказаної квартири з відповідачем була домовленість, що квартира буде для позивача та спільних дітей. 
В подальшому рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.12.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. 
Позивач не може розпоряджатися купленою квартирою, так як вона набута позивачем у шлюбі. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири, в результаті чого наявна заборгованість зі сплати комунальних послуг. 
При цьому, на утриманні у позивачки перебувають двоє неповнолітніх дітей. У зв`язку з військовим станом на території України позивачка з дітьми виїхала до Польської Республіки та на разі перебуває за кордоном. 
Відповідач є платником аліментів, наявне відкрите виконавче провадження, має заборгованість зі сплати аліментів, а позивач діючи в інтересах дітей та задля належного утримання і забезпечення, заінтересована в реалізації спірної квартири. 
Таким чином, на сьогоднішній день вирішити питання захисту її права власності на квартиру, окрім звернення до суду із вказаним позовом немає.
Ухвалою суду від 03 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
05 травня 2026 року від позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Алєксєєнко Н.О. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторін, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
10 вересня 2026 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову.
Відповідно до положень статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Згідно з частиною третьою статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.
Відповідно до актового запису про шлюб №669 зареєстрований Довгинцівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. 
Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 було набуто наступне нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Право власності зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 29.09.2010, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігута Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 2253.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.12.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. 
Відповідно до вимог частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частин 2, 4 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами 1, 2, 3 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18.
Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Надані до суду докази підтверджують, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, а право власності на квартиру було оформлено на ім`я позивача. Тобто, стосовно спірної квартири діє презумпція спільного сумісного майна подружжя.
Разом з тим, у судовому засіданні та у письмовій заяві відповідач визнав позов про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру за позивачкою. Визнання позову відповідачем не суперечить закону, а також не порушує прав, свобод чи інтересів третіх осіб, а тому суд приймає визнання позову відповідачем.
Враховуючи наявні у справі докази, визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги про визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивача підлягають задоволенню.
У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (ч. 1 ст. 142 ЦПК України).
Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідач визнав позов, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 50 відсотків судового збору (10 246,24 ціна позову *50% = 5123,12 грн.).
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273, 280-289, 355 ЦПК України, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м. (Реєстраційний номер майна 29327766).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Відомості про учасників:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 14 вересня 2026 року. 

Суддя Н.Г. Ковтун