ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
09.07.2026	Справа № 910/2906/26	

За позовом	Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ»	
до	1) Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"  2) Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"	
про	визнання недійсним одностороннього правочину, визнання права, усунення перешкод 	
 	Суддя Підченко Ю.О.	
 	Секретар судового засідання Петрук Б.В.	
Представники сторін:
від позивача: Півак О.А.;
від відповідача-1: Бауліна В.О.; Яковенко О.О.;
від відповідача-2: Мельник Д.О.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/2906/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» (далі також – позивач, ТОВ «ТОП АССЕТ») до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі також – відповідач-1, АТ «Ощадбанк») та Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі також – відповідач-2, АТ «Укрексімбанк») відповідно до якого позивач просить:
- визнати недійсним односторонній правочин Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» (ЄДРПОУ 00032129) та Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ» (ЄДРПОУ 00032112) про припинення орендних відносин між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» за Договором оренди № 275/4-О від 01.07.2025 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРИ О» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» (орендар);
- визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» право володіння та користування (найму, оренди) нежитловим приміщенням за адресою: 01001, м. Київ, Спортивна площа, 1-А, ТОК «Gulliver», 4 поверх, Блок D 029 відповідно до концепції 4-го (четвертого) поверху технічною площею 128,43 м.кв., що виникає на підставі Договору оренди № 275/4-О, укладеного 01 липня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРИ О»;
- зобов`язати Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (ЄДРПОУ 00032129) та Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (ЄДРПОУ 00032112) не чинити перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» у користуванні ним нежитловим приміщенням розташованого за адресою: м. Київ, Спортивна площа, 1-А, четвертий поверх, Блок D 029 відповідно до концепції 4-го (четвертого) поверху технічною площею 128,43 м.кв.
Відповідач-2 подав відзив 15.04.2026, а 22.04.2026 відзив надійшов і від відповідача-1.
11.05.2026 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення у справі.
Оцінивши викладені у додаткових поясненнях позивача від 11.05.2026 доводи, суд дійшов висновку, що заява за своєю суттю є відповіддю на відзив.
Представник позивача в підготовчому засіданні 14.05.2026 усно заявив про поновлення йому строку для подання відповіді на відзив, але письмової заяви відповідно до ст. 169 ГПК України не оформив.
Суд наголосив, що відповідно до ухвали від 06.04.2026 запропоновано позивачу надати відповідь на відзив в порядку ст. 166 Господарського процесуального кодексу України протягом 10 днів з дня отримання відзиву.
Оскільки до закінчення строку для подання відповіді на відзив позивач не заявив про продовження йому такого строку, а при поданні відповіді на відзив не вказано жодних поважних причин пропуску встановленого строку, то суд дійшов до висновку про відмову в долученні додаткових пояснень (відповіді на відзив від 10.05.2026) до справи.
З огляду на те, що в підготовчому провадженні здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, суд вирішив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 02.07.2026.
Враховуючи першу поважну неявку представника позивача в судове засідання 02.07.2026, суд відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України оголосив перерву до 09.07.2026.
07.07.2026 позивачем подані письмові пояснення по справі, які суд, керуючись положеннями ст. 207 ГПК України, долучив до справи.
Представник позивача в судовому засіданні 09.07.2026 наполягав на задоволенні заявленого позову, а представники відповідачів проти позовних вимог заперечили у повному обсязі.
Рішення в даній справі ухвалено з урахуванням ст. ст. 219, 220, 233 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.10.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (іпотекодержатель-1), Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (іпотекодержатель-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Три О» (іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 116/31/6, відповідно до умов якого предметом іпотеки є земельні ділянки за адресою: Спортивна площа,1 у Печерському районі м. Києва, об`єкти незавершеного будівництва, розташовані на переданих в іпотеку земельних ділянках, зазначених у пп. 1.4.1-1.4.2 договору. Після завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва, вказаного в пп. 1.4.1-1.4.2 договору, а також після оформлення та реєстрації у встановленому чинним законодавством порядку права власності на нього, збудована (новостворена) нерухомість залишається предметом іпотеки.
Відповідно до п. 2.4.5 іпотечного договору зі змінами іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди кожного іпотекодержателя не здійснювати дій, пов`язаних із зміною права власності на предмет іпотеки або його частину, а також дій, пов`язаних з передачею предмета іпотеки третім особам, крім укладення договорів оренди (попередніх договорів оренди) об`єкта будівництва відповідно до умов п. 1.11 цього договору.
Згідно із договором про внесення змін та доповнень № 19 від 24.10.2014 до іпотечного договору № 166/31/6 від 03.10.2007 п. 1.11 ст. 1 «Предмет іпотеки» іпотечного договору викладено у новій редакції:
1.11. Укладення договорів оренди та/ або попередніх договорів оренди приміщень, які мають на меті передачу частини приміщень Комплексу в оренду, відбувається відповідно до умов цього пункту договору лише з урахуванням наступних умов:
1.11.1. зазначення в таких правочинах умови, що орендарю відомо, що об`єкт оренди (частина приміщення в Комплексі) знаходиться в іпотеці АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк»;
1.11.2. в договорах оренди встановлені зобов`язання для орендарів не чинити жодних перешкод, всіма способами та засобами сприяти здійсненню АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк» фактичної та документальної перевірки наявності та стану нерухомого майна (приміщень Комплексу як предмета іпотеки за цим договором);
1.11.3. в договорах оренди (в т.ч. попередніх договорах оренди) приміщень Комплексу, мають бути зазначені реквізити поточних рахунків іпотекодавця, відкритих в АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк».
1.12. Внесення змін до укладених договорів оренди та/ або попередніх договорів оренди приміщень (частин приміщень) Комплексу щодо доповнення їх умовами, викладеними в цьому пп. 1.11 цього договору, відбувається поступово, виходячи з необхідності підписання (укладення) договорів про внесення змін до інших умов укладених договорів оренди та/ або попередніх договорів оренди приміщень (частин приміщень) Комплексу.
01.07.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» (як орендарем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Три О» (як орендодавцем) було укладено договір оренди № 275/4-О (далі також – договір оренди), згідно з умовами якого орендодавець передає у строкове платне користування орендарю приміщення – частина площі ТРЦ, що становить 0,0175 приміщення № 1 (загальною площею 3 758,4 м.кв.) групи приміщень № 4 відповідно до експлікації 4-го (четвертого) поверху ТРЦ, наведеної у Технічному паспорті. (Блок D 029 відповідно до концепції 4-го (четвертого) поверху торговельно-офісного комплексу з об`єктами громадського призначення «Gulliver»).
Згідно з Додатком № 1 до договору оренди:
- строк оренди – 35 місяців;
- дата початку перебігу строку оренди – 01.07.2025 включно.
Обумовлене договором оренди майно передане орендодавцем орендарю 01.07.2025 за Актом приймання-передачі приміщення
Як стверджує позивач на обґрунтування своїх вимог, у прийнятому в оренду приміщенні розташовані товарно-матеріальні цінності, торгове обладнання документація, робочі комп`ютери, офісної техніка, сейфи, меблі, необхідні для здійснення торгівельної діяльності магазину позивача. Проте, через самовільні дії відповідачів працівники позивача не можуть потрапити до приміщень, де розташоване майно позивача.
З доводів позивача вбачається, що 26.07.2025 року АТ "Ощадбанк" як банк-координатор та АТ "Укрексімбанк" як банк-учасник (далі - Банки), що входять до складу консорціуму державних банків, набули у спільну часткову власність БФК Gulliver. 31.10.2025 працівникам ТОВ «ТОП АССЕТ» було заблоковано доступ до орендованих приміщень, фізичний доступ на поверх обмежено службами охорони комплексу.
12.12.2025 засобами поштового зв`язку на адресу АТ "Ощадбанк" та АТ "Укрексімбанк" позивач направив Лист вих. №12-1/12/25-юр, яким просив відповідачів, зокрема, відновити доступ до приміщення та надати відповідні перепустки.
23.12.2025 ТОВ «ТОП АССЕТ» отримало від АТ «Ощадбанк» вимогу від 22.12.2025 р. за вих. № 55/2-09/163787/2025 про звільнення приміщення, що було орендовано станом на 25.07.2025 року не пізніше ніж до 29 грудня 2025 року.
Спір у справі виник у зв`язку з тим, на думку позивача, що вимога про звільнення приміщення не містила законних підстав для припинення чинних орендних відносин та не зазначала, які саме приміщення необхідно звільнити, а також містила дефект волі власника, оскільки вказані долученні довіреності мали суттєві дефекти. Крім того, відповідачі чинять перешкоди у користуванні орендованим майном, чим порушують права позивача на користування орендованим приміщенням та здійсненню підприємницької (господарської) діяльності у такому приміщенні.
Заперечуючи проти заявленого позову відповідачі посилалися, зокрема, на наступні обставини:
- спірні приміщення перебували в іпотеці АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк» починаючи з 03.10.2007 року;
- між ТОВ «Три О», як іпотекодавцем та відповідачами, як іпотекодержателями спірних приміщень в іпотечному договорі було погоджено виключні обов`язкові умови (формулювання), що мають міститися у разі укладення договорів оренди і окрім цього передбачено необхідність отримання письмової згоди іпотекодержателів на укладення договорів оренди;
- позивачем не доведено та не додано до матеріалів справи письмової згоди Банків на укладення договору оренди, тобто не доведено належними та допустимими доказами законного характеру укладення договору оренди та виникнення на підставі цих договорів цивільних прав та обов`язків;
- в силу норм чинного законодавства, укладений без згоди Банків (іпотекодержателів) договір оренди є нікчемним та не створює жодних юридичних наслідків;
- відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотеко держателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотеко держателя, на предмет іпотеки, щодо якого іпотекодержателем на предмет іпотеки, щодо якого іпотекодержателем набуто право власності або спеціальне майнове право, втрачають чинність;
- втрата чинності правом строкового користування нерухомим майном із нижчим пріоритетом є правовим наслідком звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку шляхом набуття на нього права власності.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Незважаючи на односторонній характер дій особи, вони можуть породжувати певні правові наслідки як для цієї особи, так і для інших осіб. Таким чином, правочин вважається одностороннім у тому разі, коли до виникнення цивільних прав та обов`язків призводить волевиявлення одного суб`єкта цивільного права (вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 910/17401/21).
Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Суд зауважує, що за змістом положень частини 3 статті 202 ЦК України, одностороння відмова від договору за загальним правилом кваліфікується як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спрямованим на виникнення юридичних наслідків цивільно-правового характеру.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (зазначену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 
1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 
2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 
3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 
4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 
5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Заявляючи вимогу про визнання недійсним одностороннього правочину АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк» про припинення орендних відносин, ТОВ «ТОП АССЕТ» наголошує, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця, а положення ст. 525 ЦК України встановлюють заборону односторонньої відмови або зміни умов зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом.
Проте, як можна встановити зі змісту оскаржуваного листа АТ «Ощадбанку» від 22.12.2025 № 55/2-09/163787/2025, такий лист не являє собою односторонній правочин щодо відмови від договору або розірвання будь-якого договору, адже, між позивачем та відповідачами не укладено жодних договорів стосовно спірного приміщення, які могли би бути розірваними (від яких можна було б відмовитися).
Зі змісту вимоги чітко вбачається, що в ній не йдеться про використання Банками права на відмову від будь-яких правовідносин, а натомість йдеться лише про те, що всі права користування (оренди) приміщень БФК Gulliver, що виникли та/або зареєстровані після дати реєстрації іпотеки втратили свою чинність в силу прямої вказівки закону (частини 6 статті 37 Закону України "Про іпотеку").
Отже, зазначений лист не встановлює, не змінює та не припиняє будь-яких прав чи обов`язків стосовно спірного приміщення або договору оренди між позивачем та ТОВ «Три О», а є лише повідомленням про припинення права користування (оренди) приміщень БФК Gulliver, яке сталося до його надсилання в силу закону.
Фактично у листі не йдеться про припинення будь-яких правовідносин, а , натомість, зазначено, що таке припинення відбулось раніше, і не на підставі одностороннього правочину, а в силу прямої вказівки закону.
Зважаючи на наведені вище обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ТОВ «ТОП АССЕТ» про визнання недійсним одностороннього правочину АТ «ДЕРЖАВНИЙ ОЩАДНИЙ БАНК УКРАЇНИ» (ЄДРПОУ 00032129) та АТ «ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ» (ЄДРПОУ 00032112) про припинення орендних відносин між ТОВ «ТОП АССЕТ» за Договором оренди № 275/4-О від 01.07.2025.
Крім того, враховуючи доводи позивача щодо відповідності умов договору оренди № 275/4-О від 01.07.2025 вимогам законодавства, а також доводи відповідачів про укладення такого договору без згоди іпотекодержателів, то суд вважає за необхідне наголосити на наступному.
Частиною 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Отже, імперативні норми Закону України "Про іпотеку" створюють для іпотекодавця імперативний обов`язок у вигляді отримання згоди іпотекодержателя на передачу майна в оренду.
Відповідно до п. 2.4.19 іпотечного договору, іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки, будь-яку його частину не передавати його в управління іншим особам без попередньої письмової згоди іпотекодержателів, не обтяжувати предмет іпотеки будь-якими зобов`язаннями та вимогами.
З вищезазначеного слідує, що між ТОВ "Три О", як іпотекодавцем та відповідачами, як іпотеко держателями спірних приміщень в іпотечному договорі було передбачено необхідність отримання письмової згоди іпотекодержателів на укладення договорів оренди.
Позивач наголошував, що у договорі оренди № 275/4-О від 01.07.20215 було враховано факт перебування приміщення в іпотеці та передбачено наступні положення:
п.2.3. зазначено, що орендарю відомо що об`єкт (частина приміщення в Комплексі) передано або буде передано в іпотеку АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк»:
пп. а) п. 12.2.3. зазначено, зо Орендар зобов`язаний не чинити жодних перешкод, всіма способами та засобами сприяти здійсненню АТ «Ощадбанк» та АТ «Укрексімбанк» фактичної та документальної перевірки наявності та стану нерухомого майна (Комплексу як предмета іпотеки за Іпотечним договором).
Проте, наведені вище положення договору оренди не свідчать про отримання згоди від іпотекодержателя та не підтверджують дотримання ТОВ «Три О» та ТОВ «ТОП АССЕТ» вимог Закону України «Про іпотеку» під час укладення договору оренди.
Згідно із частиною 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку", правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.
Відповідно до положень частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Як передбачено частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно з частиною 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку", правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.
Більше того, частиною 6 статті 37 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, на предмет іпотеки, щодо якого іпотекодержателем набуто право власності або спеціальне майнове право, втрачають чинність.
При цьому, відповідно до частини 7 статті 3 Закону України "Про іпотеку", пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.
Оскільки державну реєстрацію іпотеки відповідачів щодо БФК Gulliver було проведено 03.10.2007, то всі права користування (оренди) приміщень БФК Gulliver, що виникли та/або зареєстровані після дати реєстрації іпотеки втратили свою чинність в силу прямої вказівки закону (частини 6 статті 37 Закону України "Про іпотеку").
Ці положення законодавства є імперативними і не допускають узгодження між сторонами іншого варіанту поведінки, а відтак втрата чинності права оренди не залежить від волевиявлення відповідачів та орендарів.
Посилання позивача на положення статті 770 ЦК України, згідно із якою у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця, не можуть бути взяті до уваги, оскільки частина 3 статті 575 ЦК України встановлює, що правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Відтак, Цивільний кодекс України прямо встановлює, що особливості регулювання окремих видів застав (зокрема, іпотеки) визначаються спеціальними законами, отже в даному випадку норми Закону України "Про іпотеку" не є аналогічними зі статтею 770 ЦК України та не вступають із нею у суперечність, а тому саме вони мають застосовуватися до цих правовідносин.
Підсумовуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги ТОВ «ТОП АССЕТ» про визнання за Товариством права володіння та користування (найму, оренди) нежитловим приміщенням за адресою: 01001, м. Київ, Спортивна площа, 1-А, ТОК «Gulliver», 4 поверх, Блок D 029 відповідно до концепції 4-го (четвертого) поверху технічною площею 128,43 м.кв., що виникає на підставі Договору оренди № 275/4-О, укладеного 01.07.2025.
Судом також надано оцінку обставинам справи щодо вчинення відповідачами перешкод у користуванні орендованим майном ТОВ «ТОП АССЕТ».
Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Фактично ТОВ «ТОП АССЕТ» заявлено в цій частині негаторний позов.
У той же час, суд наголошує, що позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. 
Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Крім того, негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому, що обумовлює непоширення на вимоги за негаторним позовом строків позовної давності. 
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами. 
Негаторним є також позов власника про усунення перешкод у здійсненні користування майном третіми особами, в яких існували підстави для цього, але вони згодом відпали (наприклад, у разі визнання угоди недійсною, припинення договору за угодою сторін та ін). 
Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Проте, на жаль, ст. 391 ЦК не встановлює ознаку протиправності дій особи. У судовій практиці відзначається про необхідність наявності протиправності у діях особи-відповідача. Для подання негаторного позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування й розпорядження були результатом винних дій відповідача чи спричиняли збитки, достатньо, щоб такі дії (бездіяльність) об`єктивно порушували права власника і були протиправними. 
Втім, заявивши вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, позивач не врахував, що його право оренди за договором № 275/4-О від 01.07.2025 припинилося в силу вимог Закону України «Про іпотеку» після набуття іпотекодавцями права власності на майно, яке було предметом іпотеки, і до якого, в тому числі, входило орендоване позивачем приміщення.
Отже, з урахуванням всіх встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" повністю.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до ст. 129 ГПК України, з огляду на відмову в задоволенні позову, судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд – 

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" відмовити.
2. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП АССЕТ» до Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.07.2026 року.

Суддя Ю.О.Підченко