Справа № 951/528/26
Провадження №2/951/375/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року          селище Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючий – суддя Чапаєв Р.В.
за участю
секретаря судового засідання Бусько Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в селищі Козова цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
До Козівського районного суду Тернопільської області надійшов позов від товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що на підставі Кредитного договору (оферти) № 06.10.2025-100002591 від 06.10.2025 відповідач отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн, строком на 217 днів, дата повернення (виплати) кредиту – 10.05.2026. Договір передбачає сплату позичальником процентів за користування кредитом за процентною ставкою «Стандарт» у розмірі 1 % за 1 (один) день користування Кредитом протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом та за процентною ставкою «Економ» у розмірі 0,5 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Договір також передбачає сплату позичальником комісії за надання кредиту у розмірі 9 % від суми кредиту та комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Крім того, договором передбачена сплата процентів у розмірі 170000 % річних від суми заборгованості за весь час прострочення відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
07.10.2025 між сторонами укладено Додатковий Договір, за яким сторони домовились за взаємною згодою та ініціативою позичальника збільшити суму кредиту, у зв`язку з чим внести зміни до договору: сума кредиту з дати укладення Додаткового Договору становить 8 000,00 грн, з якої 2-й Транш – 3 000,00 грн; дата надання Кредиту (2-го Траншу) – 07.10.2025; строк, на який надається Кредит (2-й Транш) – 216 днів з дати його надання. Позичальник відповідно до Додаткового Договору зобов`язаний сплатити Комісію, пов`язану з наданням 2-го Траншу – 9 % від суми 2-го Траншу, що дорівнює 270,00 грн.
Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у сукупному розмірі 8 000,00 грн відповідно до умов даного договору.
Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав.
Позивач вказує, що станом на дату подання позовної заяви за відповідачем обліковується заборгованість у загальному розмірі 27 040,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8 000,00 грн, процентів у розмірі 9 920,00 грн, комісії (за обслуговування кредитної заборгованості) у розмірі 1 440,00 грн та відсотків, нарахованих по ст. 625 ЦК України, – 7 680,00 грн.
З огляду на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 27 040,00 грн та понесені судові витрати у розмірі 2 662,40 грн, а також витрати, пов`язані з надсиланням стороні відповідача позовної заяви у паперовій формі листом з описом вкладення у розмірі 127,38 грн.
Козівський районний суд Тернопільської області ухвалою від 03.07.2026 відкрив провадження у справі, постановив здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У судове засідання представник позивача – товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» не з`явився, у тексті прохальної частини позовної заяви просив про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Водночас представник відповідача – адвокат Попович О.О. 13.07.2026 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на: 1) відсутність, на її думку, належних і допустимих доказів перерахування кредитних коштів на банківський картковий рахунок відповідача; 2) нікчемність умов договору щодо сплати комісії за надання кредиту (за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі 1 440,00 грн як таких, що суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»; 3) неправомірність нарахування відсотків відповідно до ст. 625 ЦК України в розмірі 7 680,00 грн з огляду на положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які на період дії в Україні воєнного стану звільняють позичальника від такої відповідальності; 4) завищений та не співмірний із заявленими позовними вимогами розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Оскільки представник відповідача – адвокат Попович О.О. отримала доступ до матеріалів справи через систему «Електронний суд» 06.07.2026, а відзив подала 13.07.2026, у суду немає підстав вважати, що відзив подано з порушенням встановлених ст. 178 ЦПК України п`ятнадцятиденних строків, відтак суд приймає відзив на позовну заяву.
Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.
Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» зареєстроване як юридична особа, основний вид економічної діяльності 64.92 – інші види кредитування.
Згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» пропонує укласти кредитний договір на умовах, встановлених товариством. Кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення договору (оферта), розміщена на сайті кредитора заявка, сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Згідно із Заявкою кредитного договору № 06.10.2025-100002591 (кредитної лінії) від 06.10.2025 відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 06.10.2025-100002591 від 06.10.2025, з якими він попередньо ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті. Відповідач у п. 19 Заявки погодився з тим, що способом його ідентифікації та верифікації є отримання позивачем ідентифікаційних даних через Систему BankID НБУ та надав позивачу реквізити свого електронного платіжного засобу для надання йому коштів за договором 5232-44XX-XXXX-5640.
Крім того, відповідач розумів, що підписує та укладає кредитний договір на вищевказаних умовах, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс-повідомлення).
Відповідно до пункту 11.4 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) позичальник підтверджує, що вказаний ним при реєстрації номер телефону належить виключно позичальнику, не переданий та не буде переданий в користування та/або володіння та/або розпорядження будь-яким особам, саме цей номер телефону використовується та буде використовуватись позичальником при виконанні даного договору, вчиненні будь-яких операцій за ним.
Матеріалами справи підтверджено, що 06.10.2025 у встановленому вказаними заявкою та пропозицією порядку, а також відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 строком на 217 днів уклали кредитний договір за заявкою в електронній формі № 06.10.2025-100002591 на суму 5 000,00 грн зі сплатою відсотків за ставкою «Стандарт» – фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 3 чергових періодів користування кредитом, та за ставкою «Економ» – фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 0,5 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт».
07.10.2025 між сторонами укладено Додатковий Договір, за умовами якого сума кредиту збільшена до 8 000,00 грн; 2-й Транш у розмірі 3 000,00 грн надано позичальнику 07.10.2025 на строк 216 днів.
Цього ж дня вказані суми кредиту були перераховані відповідачу на його платіжну картку, зазначену ним у вищевказаній Заявці, номер якої НОМЕР_1 , що підтверджується квитанціями ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (ТОВ «УПР») від 18.04.2026 вих. № 1-1804: 06.10.2025 о 21:43:30 – на суму 5 000,00 грн (транзакція в системі iPay.ua № 884328723) та 07.10.2025 о 00:08:00 – на суму 3 000,00 грн (транзакція в системі iPay.ua № 884374288), з призначенням платежу «Видача за договором кредиту №06.10.2025-100002591».
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.12.2020 у справі №278/2177/15ц, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
Також, зважаючи на зазначену правову позицію Верховного Суду, суд бере до уваги наявність у матеріалах справи доказів про фактичне (реальне) отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки, як встановлено судом із досліджених квитанцій ТОВ «УПР» вих. № 1-1804 від 18.04.2026, грошові кошти у загальному розмірі 8 000,00 грн були перераховані на картковий рахунок, зазначений відповідачем при укладенні договору, про що свідчить зазначення номера картки у квитанціях. Згадані квитанції є первинними документами в розумінні положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і підтверджують належне виконання своїх зобов`язань зі сторони кредитодавця. Крім того, у даних квитанціях тотожні номер кредитного договору та інші реквізити.
Отже, згадані квитанції (по кредитному договору) є належним доказом щодо перерахування позивачем коштів на рахунок позичальника, що, відповідно, свідчить про виконання позивачем взятих на себе обов`язків із надання кредитних коштів.
З наданої позивачем довідки-розрахунку заборгованості вбачається, що вона відповідає вимогам вказаного Закону, є чіткою, зрозумілою та узгоджується з умовами кредитного договору, а отже є належним та допустимим доказом. Суд погоджується, що в пункті 3 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 06.10.2025-100002591 (кредитної лінії), а також в пункті 3 заявки кредитного договору № 06.10.2025-100002591 (кредитної лінії), тобто в документах, підписаних ОСОБА_1 , з якими він ознайомився при укладенні договору, чітко встановлено строк, на який надається Кредит – 217 днів з дати його надання. Проценти позивач за умовами договору нараховував саме в межах строку кредитування, до 10.05.2026, що цілком узгоджується із правовою позицією, закріпленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.
Вирішуючи спір по суті, суд застосовує такі норми права.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (статті 205, 207 ЦК України). Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020 у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09.09.2020 у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20), від 07.10.2020 у справі №127/33824/19 (провадження № 61-9071св20), від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 (провадження №61-16243св20).
З цього суд робить висновок про доведеність того, що відповідачем укладено та підписано договір із позивачем.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі – Закон).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 № 910/5226/17 зазначено, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків, розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту; безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі – банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.
Встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01.11.2021 у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» цей правочин вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.06.2022 по справі № 757/40395/20-ц.
Матеріали справи свідчать про те, що Заявка кредитного договору № 06.10.2025-100002591 від 06.10.2025, Пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), які є складовими Договору, а також Паспорт споживчого кредиту, були підписані відповідачем одноразовими ідентифікаторами, надісланими смс-повідомленням на належний відповідачу фінансовий номер телефону. Усі умови договору послідовно передбачені та погоджені відповідачем у Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), Заявці на укладення кредитного договору, Відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) Договору.
Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами.
Отже, матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що 06.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 06.10.2025-100002591 від 06.10.2025 в електронній формі, а 07.10.2025 – Додатковий Договір до нього, умови яких позивач виконав. Відповідач у передбачений договором 217-денний строк, тобто до 10.05.2026, заборгованість не повернув.
Із врахуванням фактичних обставин справи, змісту позовних вимог, позицій сторін та їх представників, викладених у заявах по суті справи, наявних у матеріалах справи, суд доходить висновку про наявність такого, що підлягає судовому розгляду, спору між сторонами, що виник з відносин договору кредиту.
Стаття 526 ЦК України презюмує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610, 611 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Частиною першої статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За пунктом 6.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) від 06.10.2025 позичальник зобов`язується використати Кредит на зазначені в Договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України, і забезпечити своєчасне повернення Кредиту, сплату Процентів, Комісії(ій), процентів річних шляхом внесення в касу Кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок Кредитодавця в такі терміни: а) повернення кредиту, сплата Процентів, Комісії(ій) (якщо Комісія (ії) встановлена(і) договором) – у терміни та строки, вказані у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) процентів річних, які можуть бути нараховані Кредитодавцем за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договором – негайно, з моменту пред`явлення Кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких процентів.
Отже, сторони договору узгодили розмір кредиту, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису.
Відповідно до п. 14 Відповіді про прийняття пропозиції (акцепту) Договору № 06.10.2025-100002591 (кредитної лінії), підписаної позивачем та відповідачем як сторонами договору, встановлено графік платежів, що складається із 7 чергових періодів (з 06.10.2025 по 10.05.2026), з визначенням розміру платежу за процентами, комісією за надання, комісією за обслуговування та сумою кредиту у складі кожного чергового платежу.
Судом встановлено, що 08.11.2025 відповідачем здійснено часткову сплату за кредитним договором у розмірі 3 530,00 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Разом з тим, у передбачений договором 217-денний строк, тобто до 10.05.2026, залишок заборгованості відповідач не повернув.
Щодо вимог про стягнення заборгованості за комісіями за надання та обслуговування кредиту, слід зазначити таке.
Згідно з умовами п. 8 Заявки позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 06.10.2025-100002591 (кредитної лінії) від 06.10.2025 комісія, пов`язана з наданням Кредиту, – 9 % від суми Кредиту та дорівнює 450,00 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту. За умовами Додаткового Договору від 07.10.2025 позичальник зобов`язаний сплатити Комісію, пов`язану з наданням 2-го Траншу, – 9 % від суми 2-го Траншу, що дорівнює 270,00 грн.
Відповідно до умов п. 9 Заявки позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 06.10.2025-100002591 (кредитної лінії) від 06.10.2025 Комісія за обслуговування кредитної заборгованості (надалі – «Комісія за обслуговування», «Комісія») – 450,00 грн у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується Кредитором та обліковується в перший день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено Кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До Комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які Кредитодавець зобов`язаний надавати Позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит. За умовами Додаткового Договору від 07.10.2025 Комісія за обслуговування з дати укладення Додаткового Договору встановлюється у розмірі 720,00 грн, починаючи з чергового періоду, наступного за першим черговим періодом.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (справа №204/224/21 від 06 листопада 2023 року).
З огляду на зазначене, положення Заявки позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 06.10.2025-100002591 від 06.10.2025 про сплату позичальником на користь кредитора комісії за надання кредиту в розмірі 720,00 грн (яка нараховується за ставкою 9 % від суми кредиту одноразово – 450,00 грн за 1-й Транш та 270,00 грн за 2-й Транш) та комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1 440,00 грн (720,00 грн у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом), суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» і Закону України «Про споживче кредитування», є нікчемними з моменту укладення договору.
А тому суд погоджується у цій частині з доводами представника відповідача – адвоката Попович О.О., викладеними у відзиві на позовну заяву, та вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1 440,00 грн задоволенню не підлягають.
Разом з тим, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, з внесеної відповідачем 08.11.2025 суми часткової сплати у розмірі 3 530,00 грн 720,00 грн були зараховані позивачем у рахунок погашення комісії за надання кредиту, а 360,00 грн – у рахунок погашення нарахованих відсотків за ст. 625 ЦК України. Оскільки положення договору щодо сплати комісії за надання кредиту є нікчемними з моменту укладення договору (за наведеними вище мотивами), а нарахування відсотків за ст. 625 ЦК України у період дії в Україні воєнного стану суперечить п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (з мотивів, наведених нижче), сплачені відповідачем на погашення цих неправомірних складових заборгованості кошти у загальному розмірі 1 080,00 грн (720,00 + 360,00) підлягають врахуванню шляхом зменшення на цю суму загального розміру заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідача.
При вирішенні позовних вимог в частині стягнення відсотків, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, в сумі 7 680,00 грн суд керується таким.
Пунктом 17 Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 06.10.2025-100002591 (кредитної лінії) сторони домовились, що позичальник, який прострочив виконання будь-якого грошового зобов`язання за договором, зокрема, зобов`язання зі сплати Кредиту/його частини та/або Процентів/їх частини та/або Комісії(й)/її(їх) частини у терміни/строки, що передбачені договором, на вимогу Кредитодавця зобов`язаний сплатити Кредитодавцю суму заборгованості з урахуванням 170000 % річних від суми заборгованості за весь час прострочення відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Верховний Суд у постанові від 31.01.2024 у справі № 183/7850/22 (провадження № 61-14740св23) роз`яснив, що п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків, яким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки, а саме договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит, у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).
Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Оскільки нараховані позивачем проценти згідно зі ст. 625 ЦК України нараховувались у період дії в Україні воєнного стану, то відповідач на підставі п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України.
Покликання позивача на те, що Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» було виключено обмеження щодо нарахування неустойки, передбачені Законом України «Про споживче кредитування», не може бути підставою для задоволення відповідних вимог, оскільки саме по собі виключення відповідної норми зі спеціального закону не створює права на нарахування процентів за ст. 625 ЦК України як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а лише свідчить про відсутність такого регулювання у цьому законі. Спірні правовідносини підлягають оцінці з урахуванням положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким на період дії воєнного стану встановлено особливості відповідальності позичальника за прострочення виконання грошових зобов`язань, і ці норми мають імперативний характер.
Суд погоджується у цій частині з доводами представника відповідача – адвоката Попович О.О., викладеними у відзиві на позовну заяву, та вважає, що вимога про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, в розмірі 7 680,00 грн, задоволенню не підлягає.
Суд не погоджується з доводами сторони відповідача про те, що позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які підтверджують перерахування кредитних коштів на банківський картковий рахунок відповідача. Вказані доводи спростовуються дослідженими судом квитанціями ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. № 1-1804 від 18.04.2026 про перерахування коштів через систему iPay.ua, з яких вбачається, що 06.10.2025 о 21:43:30 на номер платіжного інструменту 5232441023115640, зазначений відповідачем при укладенні кредитного договору, перераховано 5 000,00 грн (номер транзакції 884328723), а 07.10.2025 о 00:08:00 – 3 000,00 грн (номер транзакції 884374288), з призначенням платежу «Видача за договором кредиту № 06.10.2025-100002591».
У пункті 52 постанови Верховного Суду від 22.08.2024 у справі № 916/735/23 викладено висновок про те, що доказами на підтвердження наявності боргу можуть бути, зокрема, але не виключно: судові рішення, правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Такими доказами можуть бути, зокрема, банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи, та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання боржником взятих на себе зобов`язань.
Судом встановлено, що 01.04.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні Платіжні Рішення» укладено договір про надання послуг з переказу коштів № ФК-П-2024/01-2.
Оскільки товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати зазначені у відзиві сторони відповідача банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Вказані докази суд вважає належними і допустимими та такими, що підтверджують факт перерахування відповідачу кредитних коштів, а тому у цій частині доводи представника відповідача – адвоката Попович О.О. суд відхиляє.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 08.05.2024 у справі № 381/1647/21 провадження № 61-4504св23).
Доказів на спростування факту укладення вищевказаного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не надано.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8 000,00 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 9 920,00 грн підлягають задоволенню, а в частині стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1 440,00 грн та відсотків, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, в розмірі 7 680,00 грн – задоволенню не підлягають з наведених вище підстав. При цьому загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню на 1 080,00 грн, що були необґрунтовано зараховані позивачем на погашення нікчемних складових заборгованості (720,00 грн на комісію за надання кредиту та 360,00 грн на відсотки за ст. 625 ЦК України).
Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачем належними та допустимими доказами перед судом доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах із ОСОБА_1 , а тому з останнього на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 06.10.2025-100002591 від 06.10.2025 у розмірі 16 840,00 грн (8 000,00 грн заборгованості за тілом кредиту + 9 920,00 грн заборгованості за процентами за користування кредитом ? 1 080,00 грн переплати, зарахованої позивачем на нікчемні складові заборгованості).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом задоволено позов частково, а саме на 16 840,00 грн із заявленої вимоги на 27 040,00 грн, тобто на 62,28 %. Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 658,14 грн (2 662,40 грн ? 62,28 %) та витрати, пов`язані з надсиланням відповідачу копії позовної заяви (п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України), у розмірі 79,33 грн (127,38 грн ? 62,28 %).
Керуючись ст. 13, 76-78, 81, 137, 141, 263 - 265, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість у розмірі 16 840 (шістнадцять тисяч вісімсот сорок) грн 00 коп.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 1 658 (одна тисяча шістсот п`ятдесят вісім) грн 14 коп. та витрати, пов`язані з надсиланням відповідачу копії позовної заяви, в розмірі 79 (сімдесят дев`ять) грн 33 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.
Текст повного рішення виготовлено 23.07.2026.

Реквізити учасників справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», ЄДРПОУ 37356833, адреса місцезнаходження: вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ, 01032.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддя        Р.В. Чапаєв