П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/925/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Кравченка К.В. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року (суддя Андрухів В.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 20.10.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

10.01.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 , у якому позивач просив суд:
- визнати протиправною відмову військової частини у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 26.11.2024 щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (у зв`язку із сімейними обставинами або іншими поважними причинами, а саме: перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, за винятком тих, які мають заборгованість із сплати аліментів у сукупному розмірі, що перевищує суму платежів за три місяці);
- зобов`язати військову частину розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 26.11.2024 щодо звільнення з військової служби та ухвалити рішення про його звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (у зв`язку із сімейними обставинами або іншими поважними причинами, а саме: перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, за винятком тих, які мають заборгованість із сплати аліментів у сукупному розмірі, що перевищує суму платежів за три місяці).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позовної заяви про те, що ОСОБА_1 фактично утримує трьох неповнолітніх дітей: двох рідних та пасинка, який проживає у сім`ї, перебуває на повному матеріальному забезпеченні, що, згідно приписів абзацу тринадцятого підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, є належною підставою звільнення його з військової служби. При цьому ця норма не містить жодних додаткових вимог щодо юридичного оформлення статусу дитини - усиновлення, опіки чи наявності зареєстрованого обов`язку утримання. Закон оцінює фактичну обставину - утримання, а не формально-правовий статус відносин між військовослужбовцем і дитиною.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Новоодеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського району Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спільна дитина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Дружина ОСОБА_1 має дитину від попереднього шлюбу – сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 у ОСОБА_1 також є син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від попереднього шлюбу.
Згідно довідки Новоодеського відділу державної виконавчої служби Миколаївського району Миколаївської області про відсутність заборгованості зі сплати аліментів від 21.11.2024, син проживає з матір`ю, а ОСОБА_1 сплачує аліменти.
Згідно довідки про склад сім`ї Сухоєланецької сільської ради від 21.11.2024, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають разом із ОСОБА_1 .
Згідно Акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, сім`я ОСОБА_1 , а саме: дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 і син дружини ОСОБА_5 проживають за адресою: АДРЕСА_1 з батьками позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
26.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до командування в/ч НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох малолітніх дітей.
Листом від 02.01.2025 №4/8 військова частина відмовила у клопотанні перед вищим командуванням щодо звільнення з військової служби, мотивувавши її, тим що подані документи не підтверджують перебування на утриманні військовослужбовця трьох неповнолітніх дітей.
Не погодившись з відмовою ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача в частині відмови у клопотанні перед вищим командуванням щодо звільнення позивача з військової служби відповідають приписам ч. 2 ст. 2 КАС України.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги та перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права у межах повноважень суду апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з такого.
Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.92 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, діючий на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII (в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин) і залежать від виду військової служби.
Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та діє до тепер.
Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:
2) під час воєнного стану:
г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;
- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
- у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;
- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;
- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;
- військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;
- один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;
- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;
- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
- якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Так, порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (далі – Інструкція №170).
Згідно абз. 2 п. 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із невизнанням командуванням в/ч НОМЕР_1 права позивача на звільнення з військової служби на підставі п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII за наявності такої сімейної обставини як перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Отже, визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є з`ясування факту перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Так, з матеріалів справи вбачається, що з 06.06.2022 позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
У ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спільна дитина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Від попереднього шлюбу у ОСОБА_1 є син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Дружина позивача також має сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , батько якої є ОСОБА_9 .
Таким чином, позивач є вітчимом дитини своєї дружини.
В аспекті встановлених обставин колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини першої та другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).
Водночас загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.
Сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.
Згідно з частиною першою статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Виходячи з аналізу вищевказаних норм, колегія суддів зазначає, що позивач, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , має право на участь у вихованні її неповнолітньої дитини – ОСОБА_5 (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо виховання ОСОБА_5 відповідно до положень СК України покладено, зокрема, на його батька ОСОБА_9 .
Та обставина, що між батьками неповнолітньої дитини розірвано шлюб, не звільняє ОСОБА_9 (батька) від виконання обов`язку щодо виховання своєї дитини та не зменшує обсягу його прав та обов`язків.
Підсумовуючи колегія суддів зазначає, що оскільки обов`язок по вихованню ОСОБА_5 приписами частини другої статті 157 СК України покладено на його батька ОСОБА_9 , а відповідно до частини першої статті 260 СК України позивач (вітчим) реалізовує таке право на добровільних засадах, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що на позивача, за обставин цієї справи, розповсюджуються положення підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14.12.2023 у справі №160/11228/23, від 03.10.2024 у справі №160/17962/23.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Застосовуючи вищезазначені висновки та правові норми до правовідносин, що виникли у цій справі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки звертаючись до командування в/ч позивач не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та ухвалив рішення, яке ґрунтується на належній юридичній оцінці встановлених обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи чи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, не встановлено.
З огляду на що підстави для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції відсутні.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,- 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною четвертою та пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя К.В.Кравченко

Суддя Ю.В.Осіпов