| | Справа № 335/2048/26  1-кп/335/672/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представика потерпілого – адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_6 ,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12026082060000064 від 18 січня 2026 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, неодруженого, не маючого на утриманні будь-яких осіб, працевлаштованого підсобним робітником в ФОП « ОСОБА_7 », зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 , 17.01.2026, приблизно о 22 годині 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`янінні, знаходячись на паркувальному майданчику біля входу до розважального комплексу «Starbath house», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул. Перемоги, 208, діючи з раптово виниклим умислом направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, за допомогою ключа запалювання, отриманого від ОСОБА_8 , проник до салону автомобілю, після чого запустив двигун та почав рух, чим незаконно заволоділи автомобілем марки «BMW» моделі «6 series», тип кузова – седан, в кузові коричневого кольору, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить потерпілому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та в подальшому проїхав до мосту «Преображенського» в м. Запоріжжі, де скоїв дорожньо-транспортну пригоду.
Своїми умисними діями, ОСОБА_5 , згідно висновку експерта № СЕ-19/108-26/2775-АВ від 16.02.2026 року, спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 на суму 817 214 гривень 72 копійки.
В судовому засіданні ОСОБА_5 вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю та суду пояснив, що він приблизно 17 чи 19 січня 2026 року, точної дати зараз не пам`ятає, приїхав зі своїми друзями в кафе «Starbath house» по вул. Перемоги в м. Запоріжжі. Всього їх було троє: він, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Всі вони приїхали на автомобілі «Славута». Зайшли до кафе близько 18-19 годин. Відпочивали там до 22.00 год. Затим вирішили залишити заклад, оскільки необхідно було дістатися додому до комендантської години. В кафе вони вживали алкоголь, скільки точно і чого він вжив сказати не може. Був в стані сп`яніння, але сідати за кермо не збирався. Він вийшов першим з кафе, але був без верхнього одягу. ОСОБА_10 взяв куртки, які знаходилися на вішалці у закладі. Потім він з Матвієм зустрівся на вулиці. ОСОБА_11 залишився у закладі, вони ще деякий час його шукали. ОСОБА_12 передав йому куртку чорного кольору з жовтим коміром, яка виявилася чужою. Але він все одно її одягнув. Потім вони вийшли на парковку, де стояв їх автомобіль «Славута». Тоді ОСОБА_10 дістав з кишені куртки, яку він поцупив, ключі, які передав йому. Взявши у ОСОБА_13 ключі він натиснув на них кнопку, після чого пролунав сигнал від одного з автомобілів, які також стояли припаркованими біля кафе. Цим автомобілем виявився «BMW» коричневого кольору. Тоді він підійшов до цього авто, сів на водійське місце та завів двигун. При цьому, ОСОБА_10 разом з ним в авто не сів, а лише поклав на заднє сидіння куртку та закрив пасажирські двері. Прогрівши двигун автомобіля він вирішив на ньому поїхати покататися містом. Чіткого плану, куди їхати в нього не було. Посвідчення водія він має, права керування не позбавлений і на зараз. Поїхав в бік району ОСОБА_14 , але по дорозі не справився з керування автомобілем та втрапив у ДТП. Забився дуже головою. Зателефонував ОСОБА_15 щоб він його забрав з місця ДТП. Поліцію не повідомляв. Через деякий час до нього на автомобілі «Славута» під`їхали ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Потім вони разом поїхали на дачу до ОСОБА_16 . За декілька годин їх знайшла поліція. При спілкування з працівниками поліції він відразу все розказав, видав чужу куртку, вину у вчиненому визнав. Наразі він є свідком в іншому кримінальному провадженні щодо викрадення курток. Шкоду потерпілому відшкодував. Зараз розкаюється у вчиненому, дуже шкодує, вибачається перед потерпілим. Спілкування з ОСОБА_17 та ОСОБА_18 припинив, працює на двох роботах, оскільки треба віддавати борги. Повернувся жити до матері, запобіжний захід жодного разу не порушив, зробив висновки щодо вживання алкоголю, просив його суворо не карати, не позбавляти волі. 
Покази обвинуваченого ОСОБА_5 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, з`ясуванням думки потерпілого щодо наслідків розгляду кримінального провадження для обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством та захистом матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, а також документів щодо речових доказів, арешту майна і процесуальних витрат.
Згідно до ст. 337 КПК України суд діє лише в межах висунутого обвинувачення.
Вина обвинуваченого ОСОБА_5 , який не оспорював фактичні обставини справи, повністю підтверджується його показаннями, щирим каяттям у вчиненому, дослідженими письмовими документами, які суд визнає належними та допустимими доказами у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.
Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.
Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_5 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином; конкретні обставини кримінального провадження, зокрема один епізод злочинної діяльності, кількість та цінність речей, якими заволодів обвинувачений; відшкодування ним шкоди в повному обсязі; ставлення обвинуваченого до вчиненого - вину визнав повністю, щиро кається у вчиненому; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а саме: молодий його вік, під наглядом у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, доказів зловживання ним алкогольними напоями не надано, відомості про притягнення до адміністративної відповідальності не доведені, закінчив у червні 2020 року Запорізький навчально-виховний комплекс № 60 Запорізької міської ради Запорізької області, за час навчання брав активну участь у житті школи та громадському житті міста, що підтверджується його характеристикою; з 01.10.2010 по 01.06.2020 навчався у Запорізькій дитячій школі № 1 на відділі духових та ударних інструментів та оволодів програмою за фахом саксофон та склав кваліфікаційний іспит; за час навчання неодноразово нагороджувався грамотами за великий вклад у справу уславлення школи, за відмінні успіхи у навчанні закінчив у 30 червня 2024 року Комунальний заклад «Запорізький фаховий музичний коледж ім. П.І. Майбороди» Запорізької обласної ради та здобув освітню кваліфікацію: освітньо-професійний ступінь фахової передвищої освіти фаховий молодший бакалавр спеціальність «Музичне мистецтво» освітньо-професійна програма «Оркестрові духові та ударні інструменти», з 02.09.2024 по 31.01.2025 працював за професією, звільнений за угодою сторін, наразі офіційно працевлаштований та має додатковий підробіток офіціантом, як за основним місцем роботи, так і за додатковим характеризується лише позитивно; виказав намір продовжити навчання та отримати вищу освіту для чого подав документи до ВНЗ; після вчинення злочину за час як досудового розслідування, так і розгляду кримінального провадження судом, обвинувачений не допускав повторення протиправної поведінки, відомостей про те, що він на цей час перебуває під слідством чи судом за іншим кримінальним провадження суду не надано, доказів щодо перебування на розгляді відносно нього справ про адміністративні правопорушення також не надано, має як зареєстроване місце проживання, так і фактичне, де проживає з матір`ю, я кою у нього міцні соціальні зв`язки обумовлені взаємоповагою та любов`ю, будь-яких осіб на утриманні немає, раніше не судимий.
Відповідно до п. 2-1 ч. 1 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення кримінального проступку, після відбуття покарання.
Також суд враховує, позицію сторони обвинувачення, потерпілого та захисту щодо необхідної міри покарання. 
Так, потерпілий ОСОБА_9 надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що він не має до ОСОБА_5 претензій ні матеріального, ні морального характеру, просив залишити його позов без розгляду. В судовому засіданні від 13.05.2026 підтримав свою заяву, за тих обставин, які в ній викладені. Зазначив, що обвинувачений попросив у нього пробачення і він йому вибачив. При призначенні покарання просив врахувати його думку, а саме те, що немає необхідності ізолювати ОСОБА_5 від суспільства, зокрема через його зовсім молодий вік та ставлення до діяння. Просив не призначати обвинуваченому покарання пов`язане з позбавленням його волі. Додатково вказав на те, що ОСОБА_5 відшкодував йому шкоду в тому розмірі, який повністю його задовольнив.
Згідно зі ст. 66 КК України суд визнає пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненому, оскільки обвинувачений у судовому засіданні беззастережно визнав свою вину; надавав зізнавальні показання; подав клопотання про дослідження доказів під час судового розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК; неодноразове вибачення перед потерпілими, висловив щирий жаль з приводу вчиненого, осуд своєї поведінки та доклав зусиль для виправлення ситуації через відшкодування шкоди потерпілому; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення наданими правдивими свідченнями та добровільною видачею речей, є свідком в іншому кримінальному провадженні, пов`язаному з подією цього злочину. Також суд приймає до уваги те, що обвинувачений за увесь тривалий час розгляду кримінального провадження, перебуваючи під дією запобіжного заходу жодного разу не порушив його умови, був зацікавлений у якнайшвидшому розгляді справи, не допустив жодної неявки у судові засідання, виконував усі покладені на нього процесуальним законодавством обов`язки. Майнова шкода потерпілому відшкодована як шляхом повернення частини викраденого майна в належному стані, так і шляхом сплати обвинуваченим узгодженої з потерпілим суми в рахунок відшкодування моральної шкоди, що судом також враховується як обставина, що пом`якшує покарання. Невідворотних негативних наслідків діяння обвинуваченого за собою не потягло. Раніше ОСОБА_5 взагалі до кримінальної відповідальності не притягувався. Кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 289 КК України є обумовленою лише вартість транспортного засобу.
Як захисник, так і представник потерпілого наполягали на врахуванні при призначенні покарання юний вік обвинуваченого.
Юність – завершальний етап формування особистості. За віковою періодизацією юнацький вік поділяють на дві частини: рання юність (14,5-15 – 17 років) та старший юнацький вік (18–25 років).
 
На відміну від неповноліття (особи до 18 років), «молодий вік» прямо не вказаний у ч. 1 ст. 66 КК України як обов`язкова для врахування обставина. Разом з цим, це означає, що суд може, але не зобов`язаний визнати його пом`якшувальною обставиною в кожному конкретному випадку.
На час події ОСОБА_5 виповнилося 19 років. На час ухвалення вироку він досяг 20-ти річного віку. Останній ще не створив своєї сім`ї, дітей немає.
В даному випадку, суд зазначає, що молодий вік ОСОБА_5 , з врахуванням його у сукупності з іншими даними, зокрема: відсутність судимостей, вчинення злочину вперше, відсутність корисливого мотиву, щире каяття, позитивні характеристики, намір здобуття вищої освіти, може бути обставиною, що пом`якшує покарання. При цьому, суд також бере до уваги, що молода людина може діяти під впливом емоцій чи спокус, через відсутність життєвого досвіду або під тиском старших осіб.
Таким чином, суд дійсно погоджується з тим, що молодий вік обвинуваченого, відсутність у нього достатнього життєвого досвіду, його перебування під впливом старших осіб, яких він вважав своїми друзями, раптове бажання кермувати коштовним транспортним засобом, могли вплинути на нього та сприяти тому, що він вчинив. Тобто судом встановлено причинний зв`язок між виявленою пом`якшуючою обставиною та поведінкою особи, яка саме виникала внаслідок цієї обставини. Крім того, суд вважає, що така обставина існувала в реальності, виникла в об`єктивній необхідності та викликана суб`єктивними факторами. 
Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
Окремо, захисник-адвокат ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_5 просили суд при призначенні покарання застосувати положення ст. 69 КК України та призначити покарання нижче мінімальної межі санкції ч. 3 ст. 289 КК України.
Прокурор в судовому засіданні підстав для застосування ст. 69 КК України не зазначала.
Представник потерпілого – адвокат ОСОБА_4 зазначив щодо відсутності необхідності ізолювати ОСОБА_5 від суспільства, підтримав сторону захисту щодо можливості застосування положень ст. 69 КК України.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Таким чином, визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України. 
Санкція ч. 3 ст. 289КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років з конфіскацією майна або без такої.
Суд зазначає, що з врахуванням конкретних обставин події та посткримінальної поведінки обвинуваченого, а саме: беззастережне визнання ним своєї вини; надання зізнавальних показань; подання клопотання про дослідження доказів під час судового розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК; неодноразове вибачення перед потерпілим; добровільне відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок вчиненого злочину, вже передбачає можливість для суду щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією цієї норми, що не буде за м`яким з урахуванням зазначеного. Останнє також відповідає висновкам, яких дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.09.2022 у справі № 686/24681/18 (провадження № 51-331км19).
У постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) Верховний Суд зазначив, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
В даному випадку аналізуючи правосвідому поведінку обвинуваченого судом встановлено, що він нових злочинів не вчиняв, за час розгляду цього кримінального провадження від суду не ухилявся та будь-яких перешкод не чинив, офіційно працевлаштований, порушень умов перебування під запобіжним заходом не допускав, що судом розцінюється як готовність ОСОБА_5 до самокерованої правослухняної поведінки. Останнє додатково вказує на те, що його виправлення та запобігання вчиненню інших правопорушень можливе без ізоляції від суспільства.
Судом враховується також те, що приписи ст. 69 КК України не передбачають перешкод в їх застосуванні за наявності встановлення обставини, яка обтяжує покарання.
При цьому, суд зауважує на тому, що тяжкість злочину та його кваліфікація обумовлена вартістю транспортного засобу, яку обвинуваченим відшкодовано на користь потерпілого. Будь-яким іншим особам, а також державі, діяння обвинуваченого реальної шкоди не завдали, що також може свідчити про зниження високої суспільної небезпечності цього злочину.
Також суд вважає, що хоча мета не змінює кваліфікацію такого діяння, але її необхідно враховувати (як і мотив) при визначенні конкретного покарання в межах санкції.
Окремо суд зауважує, що в даному випадку незаконне заволодіння транспортним засобом не було пов`язано з тим, які знаряддя (пристрої) застосовував обвинувачений, зокрема ним не використовувалися знаряддя такий як електронний пристрій для втручання в роботу технічних засобів охорони (блокування) стаціонарних або рухомих об`єктів та інше. Ключі від автомобіля йому були передані сторонньою особою.
Таким чином, на переконання суду, враховуючи думку сторони захисту, а також потерпілого та його представника, є доведеним те, що соціальна корисність ОСОБА_5 суттєво знижує ступінь його суспільної небезпечності.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Норми ст. 75 КК України не є обов`язковими для суду, але наділяють суд дискреційними повноваженнями під час застосування норм інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.
Вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002, в якому Суд зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».
Так, ч. 1 ст. 75 КК України встановлено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За сукупності вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе при застосуванні до нього покарання, передбаченого санкцією ч.3 ст.289 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України.
З огляду на зазначене, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , які є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, той факт, що він провину свою визнав та розкаявся, з урахуванням наявності декількох пом`якшуючих покарання обставин, зокрема чотирьох, та наявності однієї обставини, яка б його обтяжувала, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, та інші обставини справи, зокрема соціальну корисність обвинуваченого, відсутність корисливого мотиву, суд вважає, що його можливо звільнити від покарання з випробуванням в силу ст. ст. 69, 75 КК України, з покладанням обов`язків, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім в якості кари за скоєне, для виправлення та попередження нових злочинів, застосування більшого розміру покарання або ізоляції від суспільства, за конкретних обставин справи і поведінки обвинуваченого в даному випадку є явно несправедливим і достатніх підстав для цього суд не вбачає.
Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує наявність одного епізоду протиправної діяльності, кількості та цінності для потерпілого предметів, які були викрадені, відшкодування шкоди, відсутності суспільної небезпечності особи обвинуваченого, вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.
У випадку застосування ст.76 КК України до обвинуваченого, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.
За сукупності вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання, обставини обтяжуючої вину, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе при застосуванні до нього покарання у виді позбавленням волі зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням з призначенням іспитового строку.
Виходячи із загальних засад призначення покарання, з урахуванням обставин кримінального правопорушення і даних про особу обвинуваченого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, нижче мінімальної межі санкції інкримінованої йому статті Кримінального кодексу, із застосуванням ст. ст. 69, 75,76 КК України строком на п`ять років, і вважає, що таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових правопорушень. 
Санкція ч. 3 ст. 289 КК України передбачає можливість застосування конфіскації майна винного. На застосуванні такого додаткового покарання також наполягала прокурор в судовому засіданні. Інші ж учасники провадження не вважали за доцільне застосовувати такий вид додаткового покарання відносно ОСОБА_5 ..
За матеріалами провадження судом не встановлено, що у власності ОСОБА_5 перебуває майно, яке б могло бути конфісковано. Відомостей щодо цього суду стороною обвинувачення не надано. Заходів забезпечення кримінального провадження задля конфіскації майна не застосовувалося.
Суд зауважує, що вказане положення носить альтернативний характер, що дозволяє суду в межах наданих законом дискреційних повноважень як обрати цей вид додаткового покарання, так і не застосовувати його.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна буде відповідати вимогам статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб». При застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».
Суд вважає, що застосування конфіскації в даному випадку становитиме непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантованого ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції, у зв`язку із чим суд не застосовує додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Потерпілим ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні був заявлений цивільний позов. Своєю заявою від 13.05.2026 потерпілий вказав про залишення позову без розгляду у зв`язку з відшкодуванням йому шкоди обвинуваченим в добровільному порядку.
Разом з тим, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Відповідно до ухвали суду від 07.04.2026 було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
Частиною 1 ст. 127 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.
Відповідно до ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з ч.3 ст.13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
Враховуючи те, що потерпілий у поданій ним заяві вказав, що обвинувачений повністю відшкодував йому заподіяну матеріальну і моральну шкоду, суд бере до уваги таку заяву і вважає, що така не суперечать закону, не порушують права, свободи та законні інтереси інших осіб, підстав для неприйняття відмови від позову судом не встановлено, а тому суд вважає за можливе прийняти відмову потерпілого від цивільного позову та з врахуванням вимог п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України закрити провадження у кримінальному провадженні в частині цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_5 .
При цьому потерпілому (цивільному позивачу) ОСОБА_9 слід роз`яснити, що згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Доля речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Згідно з наданими документами підтверджено наявності процесуальних витрат та їх розмір на суму 24 869,37 грн.
Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, при ухваленні судового рішення, необхідно скасувати арешт майна.
Відносно ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби відповідно до ухвали суду від 30.06.2026, а саме до 30.08.2026.
В судових дебатах прокурор просила продовжити строк запобіжного заходу до набрання вироком законної сили на умовах, визначених ухвалою суду від 30.06.2026.
Інші учасники кримінального провадження щодо цього заперечень не виказали.
Тому, з врахуванням обставин, які стали підставами для продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби, позиції сторін щодо цього питання, суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили, продовжити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 124, 174, 349, 368-371, 373-374, 376, 615 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 рахувати з дня фактичного звернення вироку до виконання після набрання ним законної сили.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_5  виконання наступних обов`язків: за місцем його проживання періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Відповідно до вимог ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду – 23.07.2026.
Продовжити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
- прибувати за викликом до суду;
- не відлучатися із місця проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу суду, в певний період доби, а саме з 23:00 год. до 06:00 год. наступної доби;
- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання, роботи, навчання;
- не відвідувати місця, пов`язані зі вживанням спиртних напоїв.
Прийняти відмову від цивільного позову потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Провадження за цивільним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - закрити у зв`язку з відмовою від позову.
Роз`яснити цивільному позивачу ОСОБА_9 , що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , працевлаштованого підсобним робітником в ФОП « ОСОБА_7 », зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь держави процесуальні витрати в розмірі24 869 (двадцять чотири тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) гривень 37 копійок.
Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчого судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 23.01.2026 № 335/566/26 (провадження № 1-кс/335/348/2026 та № 1-кс/335/356/2026) на відеореєстратор МІХ 5, куртку чорного кольору, автомобіль марки «BMW» у кузові седан, коричневого кольору з д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_3 , 2012 року випуску та ключі від цього транспортного засобу, які були вилучені під час проведення огляду місця події та кросівки білого кольору фірми «PUMA» вилучені під час огляду службового кабінету № 60 ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області у гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Речові докази:
-кросівки фірми «PUMA» білого кольору, вилучені під час огляду службового кабінету № 60 ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області у гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поміщені до спецпакету № NPU6291483 та які передані на зберігання до камери схову речових доказів ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області (книга обліку речових доказів 2, порядковий номер 610) - повернути ОСОБА_5 як законному власнику;
-куртку V12 в чорному кольорі від дизайнера ОСОБА_19 , автомобіль марки «BMW» у кузові седан, коричневого кольору з д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_3 , 2012 року випуску та ключі від цього транспортного засобу, які були вилучені під час проведення огляду місця події та передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - залишити останньому як власнику майна;
-відеореєстратор МІХ 5, вилучений під час огляду місця події, поміщений до сейфпакету № 3800166 та дзеркало заднього виду - упаковане в картонну коробку, передані на зберігання до камери схову речових доказів ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області (книга обліку речових доказів 2) - повернути ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як законному власнику;
-змив з зовнішньої ручки дверцят водія - упаковано в паперовий конверт; змив з внутрішньої ручки дверцят водія - упаковано в паперовий конверт; змив з внутрішньої ручки закривання - упаковано в паперовий конверт; змив з важеля вмикання та вимикання фар - упаковано в паперовий конверт; змив з кнопки ручного гальма - упаковано в паперовий конверт; змив з АКПП - упаковано в паперовий конверт; мікрочастки з водійського сидіння- упаковано в паперовий конверт; мікрочастки з підголівника - упаковано в паперовий конверт; мікрочастки зі спинки сидіння - упаковано в паперовий конверт, які були вилучені при огляді місця події, а саме ділянки місцевості, що розташована перед в`їздом на міст «Преображенського» з лівого берегу на о. Хортиця в м. Запоріжжя, відповідно до геолокації «apple maps»: 47,8473236; 35,0885132 з автомобілю марки «BMW» в кузові седан, коричневого кольору д.н.з. НОМЕР_1 ; vin т/з НОМЕР_4 та передані на зберігання до камери схову ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області – знищити.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
На вирок учасниками судового провадження можуть бути подані апеляційні скарги до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції - Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя:              ОСОБА_1