ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 359/10024/21
провадження № 61-4570св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)-  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року, постановлену у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання сина з батьком.

Короткий зміст судових рішень 

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини задоволено.
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дитини залишено без задоволення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залишено без змін (провадження № 61-17168св23).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року, 23 липня 2025 року неповнолітня на момент подання апеляційної скарги особа - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року.

Постановою Верховного Суду від 14 січня 2026 рокукасаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 листопада 2025 року скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (провадження № 61-14279св25).
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 подавав апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі, і апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Проте апеляційний суд наведеного не врахував і тому оскаржена ухвала апеляційного суду не може вважатися законною та обґрунтованою, і підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року закрито.

Закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , який не був учасником цієї справи, не вирішувалося, оскільки спір у цій справі виник із відносин, у яких неповнолітній ОСОБА_3 особисто не бере участь.

Апеляційний суд зазначив, що неповнолітній ОСОБА_3 , який досяг чотирнадцяти років, на підставі статті 160 СК України, яка є нормою прямої дії, вправі сам визначити своє місце проживання, незалежно від визначення місця його проживання судом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2026 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргуна ухвалу Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати вказане судове рішення, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що резолютивна частина рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року дає можливість зробити висновок, що судовим рішенням визначено місце проживання ОСОБА_3 разом із матір`ю безстроково, оскільки не містить жодних пов`язаних з правовим статусом дитини строків проживання. Цим порушено право ОСОБА_3 на вільне обрання місця проживання після досягнення 14 років. За таких обставин у суду апеляційної інстанції не було правових підстав для застосування пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України та закриття апеляційного провадження у справі.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2026 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У липні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд під час визначення його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічних за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15, а також Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14, від 20 травня 2024 року у справі № 0827/11217/2012 та від 18 березня 2025 року у справі № 161/20282/21.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2458/15-ц (провадження № 14-726цс19) та від 08 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-727цс19) зазначила, що особа, яка не брала участі у справі, може оскаржити судове рішення лише тоді, коли цим рішенням безпосередньо вирішено питання про її права, інтереси чи обов`язки. Ймовірний або опосередкований вплив судового рішення на права чи інтереси особи не є підставою для надання їй права на апеляційне оскарження.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) зазначив, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Отже, вирішення питання про те, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, є першочерговим завданням для апеляційного суду, і тільки в разі встановлення факту, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Водночас у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

У справі, що переглядається, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі, скористався процесуальним правом на апеляційне оскарження та подав апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року.

Предметом спору у справі, яка переглядається, були вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання сина із ним (батьком).

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України)

У частинах першій - третій статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої - другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

У статті 152 СК України передбачено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що оскаржуване рішення суду було ухвалено за результатами розгляду позову матері дитини - ОСОБА_1 та зустрічного позову батька - ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Отже, у цих правовідносинах спір виник між батьками щодо визначення місця проживання дитини та щодо участі одного з батьків у вихованні дитини ОСОБА_3 , тому сама дитина не може бути учасником справи, зокрема, особою, яка подає апеляційну скаргу, оскільки її права та інтереси захищаються іншим шляхом (думка дитини може бути заслухана судом під час розгляду справи).

Крім цього, були подані апеляційна та касаційна скарги батьком дитини, як його законним представником, який не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав зазначені скарги, у той самий час, коли відповідачем за зустрічним позовом є інший законний представник малолітньої дитини - його матір, яка також є позивачем за первісним позовом.

Таким чином спір у цій справі виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як батьками малолітнього на час розгляду справи ОСОБА_3 . Із відповідними позовами звернулися як батько, так і матір. Як первісний, так і зустрічний позови спрямовані на забезпечення реалізації батьками прав на участь у вихованні дитини, визначення місця її проживання з одним із батьків.

Отже, батьки, як законні представники малолітньої дитини, мали суперечливу позицію щодо визначення місця проживання свого сина та щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, а малолітня дитина брала участь у розгляді справи через своїх законних представників.

За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що інтереси малолітньої дитини під час розгляду справи представляли її законні представники - батьки, та такі спори є спорами між батьками щодо визначення місця її проживання з одним із батьків, при вирішенні яких дитина, з урахуванням статті 171 СК України та статті 12 Конвенції про права дитини, може висловити свою думку та бажання щодо проживання разом з одним із батьків.

Спори у справах щодо способу участі одного з батьків у спілкуванні та вихованні дитини є спорами між батьками (особами, які їх замінюють), які вирішуються лише за участю спеціального суб`єкта - органу опіки та піклування. Тому справи щодо способу участі одного з батьків у спілкуванні та вихованні дитини згідно закону не вважаються такими, у яких діти особисто беруть участь (див. постанову Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 263/13178/18 (провадження № 61-13898св21)).

У спорах між батьками про визначення місця проживання дитини до 14 років сама дитина через своїх батьків, усиновлювачів, опікунів чи інших осіб, визначених законом, не може виступати позивачем чи третьою особою із самостійними вимогами. Такі спори є спорами між батьками щодо визначення місця проживання дитини, при вирішенні яких дитина, яка може висловити свою думку, з урахуванням статті 171 СК України та статті 12 Конвенції про права дитини, висловлює свою думку та бажання щодо проживання разом з одним із батьків. Якщо малолітня дитина бажає проживати із одним з батьків, то її інтерес збігатиметься з інтересом одного з батьків. У такому випадку самостійна вимога малолітньої дитини відсутня. Якщо малолітня дитина звертається з позовом через одного з батьків як законного представника, це буде позов з такою самою вимогою, що і позов батька чи матері дитини (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року у справі № 761/19046/22 (провадження № 61-2959сво23)).

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що рішенням суду першої інстанції про визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , який не був учасником цієї справи, не вирішувалося, оскільки спір у цій справі виник із відносин, у яких неповнолітній ОСОБА_3 особисто не бере участь.

Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 263/13178/18, від 31 липня 2023 року у справі № 761/19046/22.

Апеляційний суд правильно зазначив, що неповнолітній ОСОБА_3 , який досяг чотирнадцяти років, на підставі статті 160 СК України, яка є нормою прямої дії, вправі сам визначити своє місце проживання, незалежно від визначення місця його проживання судом.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 11 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | Г. В. Коломієць     Д. Д. Луспеник     Ю. В. Черняк