Справа №:755/17244/25
Провадження №: 2/755/1593/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді - Марфіної Н.В.,
 
за участі секретаря - Лазоришин А.В.,
представника позивача в режимі відеоконференції - ОСОБА_1 ,
відповідачки - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, -

у с т а н о в и в :

02.09.2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про поділ спільного майна, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просить: визнати об`єктом спільної сумісної власності сторін спору частку квартири і в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за позивачем право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію вартості частини автомобіля «Сіат», 2017 року виписку, в сумі 345000,00 грн.; стягнути з відповідачки на користь позивача частину вартості утримання автомобіля в сумі 5310,00 грн.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 02.02.2022 року сторони у справі зареєстрували шлюб. Перебуваючи у шлюбі, за спільним рішенням був придбаний транспортний засіб (ТЗ) - марка SEAT модель LEON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2017 рік, VIN НОМЕР_2 , відповідно договору купівлі-продажу ТЗ №8045/2023/4138209 від 03.11.2023 р. за ціною 660000,00 грн. та оформлений на відповідача згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 . Також під час шлюбу відповідачкою було придбано 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В подальшому відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2025 р. за позовом ОСОБА_2 у справі №357/11/25 шлюб між сторонами спору розірваний, при цьому фактично сімейні відносини припинилися значно раніше, а саме з грудня 2024 р. сторони не проживають разом, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, не ведуть спільне господарство. Конституція та норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Позивач вказує, що з моменту припинення сімейних відносин усною домовленістю між сторонами було узгоджено, що авто перебуває у користуванні позивача, а за потреби відповідачка може ним користуватися, але витрати на обслуговування авто діляться між співвласниками відповідно до їх частки (тобто 50 х 50). За час користування автомобілем відповідачка систематично ігнорувала домовленості та порушувала свої зобов`язання про час, місце передачі, косметичний стан, кількість палива в авто. Провокувала конфлікти та сварки. Відповідачка, як співвласник, згідно ст. 360 ЦК України, відповідно до своєї частки у праві спільної власності (тобто 1/2) зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, за час проживання у шлюбі та поза шлюбом ніколи не виконувала. З моменту розірвання шлюбу та до сьогодні ТЗ систематично потребувало планового технічного обслуговування. Відповідача було повідомлено, та надіслано копії рахунків на витрати загальною вартістю 10620 грн. Обслуговування ТЗ включало заміну мастил в КПП, муфті та підготовка авто до весняно-літнього сезону з настанням пробігу в 200 тис. км. Вимоги з відшкодування були відповідачем залишені без уваги, так само як прохання прийняти участь в утриманні спільного майна. Згоди в користуванні спільним майном дійти не вдалося. Для визначення вартості спірного майна позивач звернувся до судового експерта Петрушанка В.Ф. Згідно висновку експерта №120 від 07.07.2025 року, ринкова вартість авто - 690000 грн. без ПДВ. Відповідно, частина вартості автомобіля, на яку претендує позивач, становить 345000 грн. без ПДВ. 25.07.2025 року відповідачка самовільно викрала спірний автомобіль, що знаходився в дворі за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки автомобіль перебував у користуванні позивача, там знаходились його особисті речі, в тому числі і ключі від квартири та присадибної ділянки. Тільки через 11 днів, а саме 04.08.2025 року, позивачу було повернуто особисті речі, ця процедура зайняла три години та супроводжувалась скандалом, у присутності патруля поліції та офіцера громади. Відштовхуючи позивача від авто та не даючи навіть заглянути в нього, відповідачка аргументувала це тим, що автомобіль належить їй і позивач не має на нього ніякого права. З того часу відповідачка користується ТЗ, та як стало відомо 30.07.2025 р. були здійснені реєстраційні дії щодо авто, а саме - перереєстрація при втраті свiдоцтва про реєстрацію. При цьому позивач зазначає, що оригінал свiдоцтва про реєстрацію знаходився у нього, вимог про передачу його не надходило, так як авто викрадене, а не передане у законних межах, то і передача свідоцтва не була здійснена. На даний час доступу до авто позивач не має, де знаходиться і як утримується автомобіль, в якому стані знаходиться не відомо. Позивач зазначає, що такі дії відповідачки порушують його право власності.
Ухвалою суду від 22.09.2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 22.09.2025 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику. 
Ухвалою суду від 06.10.2025 року відкрите провадження у справі і призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 06.10.2025 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 13.01.2026 року задоволене клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 14.01.2026 року залишене без задоволення клопотання представника відповідача про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи.
Ухвалою суду від 14.01.2026 року закрите підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 03.06.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.
Як убачається з матеріалів справи, 19.10.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що на момент набуття відповідачкою права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , її колишнім чоловіком ОСОБА_3 нотаріусу було надано заяву про те, що будь-яких майнових або моральних претензій, які б стосувалися права власності на вищезгадану 1/2 частину квартири він не має та не буде мати. Фактично вказана частина спірної квартири на момент її придбання відповідачкою позивачем визнана як така, що є її особистою приватною власністю та придбана за її особисті кошти. В той же час, звертаючись із позовною заявою позивач вводить в оману суд про належність йому на праві спільної сумісної власності оспорюваної частини квартири, що не відповідає дійсності із вищезазначених підстав. Автомобіль (як майно) не є предметом цього позову, тобто позивач не претендує на визнання за ним права власності на його частку, а позовні вимоги в цій частині стосуються стягнення компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу, тобто позивачем заявлено дві позовні вимоги, що унеможливлять в майбутньому виконати рішення суду. Зазначена сума компенсації у позовній заяві не відповідає дійсності, а висновок експерта №120 від 07.07.2025 року, в якому зазначена ринкова вартість авто - 690000 грн. без ПДВ, на думку відповідача значно завищена.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та в порядку поділу спільного майна визнати за позивачем право власності на частину квартири, стягнути з відповідачки грошову компенсацію вартості частини автомобіля в сумі 345 тис. грн. (ринкова вартість якого підтверджена висновком експерта) та частину вартості обслуговування ТЗ в сумі 5310,00 грн. На питання суду з приводу наявності нотаріально посвідченої заяви позивача про те, що придбана відповідачкою частина квартири є її особистою власністю, представник зазначив, що звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами є його правом і саме суд має надати оцінку змісту відповідної заяви та іншим доказам.
Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що заперечує проти вимог позивача з приводу стягнення із неї витрат за обслуговування автомобіля, адже вона теж приймала участь у таких витратах. Також відповідачка заперечує проти визнання за позивачем права власності на частину квартири, з огляду на наявну в матеріалах справи заяву позивача щодо цієї квартири. Стосовно стягнення грошової компенсації вартості частини автомобіля відповідачка зазначає, що проти таких вимог вона не заперечує і сплатить позивачу відповідну компенсацію. На питання суду відповідачка повідомила, що вона користується автомобілем і цей ТЗ нею був відчужений.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Як убачається з матеріалів справи, 02.02.2022 року сторони у справі зареєстрували шлюб, який розірваний рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2025 року у справі №357/11/25 (а.с. 39-40).
Убачається, що за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а саме 03.11.2023 року за відповідачкою був зареєстрований автомобіль марки SEAT, модель LEON, рік випуску 2017 рік, VIN код НОМЕР_2 , колір сірий, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 61).
Інформація позивачки та її представника, яка була надана під час розгляду справи про те, що автомобіль відчужений, перевірена судом і за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів встановлено, що дійсно автомобіль на теперішній час зареєстрований за новим власником і така перереєстрація відбулась 04.09.2025 року (а.с. 163).
Відповідно до висновку судового експерта від 07.07.2025 року №120 про визначення вартості колісного транспортного засобу, ринкова вартість колісного транспортного засобу, марки SEAT LEON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату оцінки 07.07.2025 року, заокруглено складає 690000,00 грн. (а.с. 40-43).
За змістом положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ст. 71 СК України).
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №158/2229/16-ц, зазначено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
У постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17, від 17 серпня 2022 року в справі № 545/2396/20 зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У цій справі сторонами не оспорювалось право спільної сумісної власності колишнього подружжя на автомобіль, позивач вимагає стягнення вартості частини автомобіля замість його частки у праві спільної сумісної власності, а відповідачка не заперечує проти таких вимог позивача. При цьому, судом встановлено, що автомобіль на теперішній час відповідачкою відчужений.
За таких умов вимоги позивача про здійснення компенсації вартості частини автомобіля є обґрунтованими і ураховуючи дані висновку судового експерта від 07.07.2025 року №120 про визначення вартості колісного транспортного засобу, згідно якого ринкова вартість колісного транспортного засобу, марки SEAT LEON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на дату оцінки 07.07.2025 року, заокруглено складає 690000,00 грн., суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивача 345000,00 грн. в рахунок компенсації вартості частини автомобіля.
Також убачається, що під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а саме 05.04.2024 року між відповідачкою, ОСОБА_4 , як покупцями, та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як продавцями, був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким продавці продають, а покупці приймають в рівних частинах кожний у власність належну продавцям на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 158-159).
Відповідно до наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 05.04.2024 року право власності на частину квартири АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачкою (а.с. 7-8).
У п. 11 вказаного вище договору зазначено, що цей договір укладається за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо придбання нею частини за її особисті кошти, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій посвідчено ПНКМНО Кара О.О. 05.04.2024 року за реєстровим номером 3308.
За змістом наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 05.04.2024 року, зареєстрованої в реєстрі за №3308: «Я, ОСОБА_3 , своїм підписом під цією заявою свідчу, що частина квартири АДРЕСА_1 , набувається моєю дружиною ОСОБА_2 , з якою перебуваю в зареєстрованому шлюбі з 02.02.2022 року, за її власні кошти, що є її особистою приватною власністю, вказана нерухомість, не є предметом спільної сумісної власності подружжя. Я, ОСОБА_3 , заявляю, що будь-яких майнових або моральних претензій, які б стосувалися права власності на вищезгадану частину квартири АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , не маю та мати не буду. Шлюбний договір нами не укладався. Заява мною прочитана, її зміст мені зрозумілий і відповідає моїй волі. Вимоги законодавства щодо змісту ст.ст. 60, 65, 69, 70, 74 СК України нотаріусом мені роз`яснено». «Я, ОСОБА_7 , ПНКМНО, засвідчую справжність підпису ОСОБА_3 , який зроблено в моїй присутності. Особу ОСОБА_3 , який підписав документ, встановлено, його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено» (а.с. 160).
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За частиною 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.
Відповідно до положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.
За змістом ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згода - це одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.
Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки цю презумпцію не буде спростовано. Таким чином, до її спростування всі набуті сторонами права можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), або коли він визнаний недійсним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).
Не дивлячись на те, що частина спірної квартири була набута відповідачкою під час перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільності цього майна спростовується заявою позивача від 05.04.2024 року про те, що частина квартири АДРЕСА_1 набується його дружиною за її власні кошти, що є її особистою приватною власністю і вказана нерухомість не є предметом спільної сумісної власності подружжя.
Указана заява-згода позивача, яка є правочином, не спростована, є чинною, не визнана рішенням суду недійсною та не має ознак нікчемності.
За таких обставин, вимоги позивача про поділ частини квартири є безпідставними, недоведеними і задоволенню не підлягають, оскільки указане майно придбане за особисті кошти відповідачки та відповідно є її особистою приватною власністю, про що свідчить учинений позивачем 05.04.2024 рок односторонній правочин, який є чинним і стороною позивача не спростований.
Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачки частини витрат на утримання автомобіля марки SEAT LEON в сумі 5310,00 грн., суд дійшов наступного висновку.
За положеннями ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Частиною 2 ст. 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За положеннями ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частина 2 ст. 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Суд зауважує, що не приймає до уваги посилання сторони позивача на те, що шлюбні відносини між сторонами припинились у грудні 2024 року, оскільки під час розгляду справи такі обставини стороною відповідача визнані не були, а у рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.03.2025 року у справі №357/11/25 щодо розірвання шлюбу між подружжям, не визначено і не зазначено дати фактичного припинення шлюбних відносин.
Відтак, вирішуючи спір суд виходить із того, що шлюб між сторонами розірваний 04.04.2025 року і відповідно усі доходи одержані одним із подружжя до зазначеної дати є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Водночас, на підтвердження вимог про стягнення з відповідачки частини коштів витрачених на утримання автомобіля, стороною позивача надані різного роду розрахункові документи, які датовані: 15.03.2025 року (товарний чек на суму 1200,00 грн.); 25.11.2023 року (товарний чек на суму 450,00 грн.); 17.01.2024 року (накладна та банківська квитанція на суму 781,00 грн.); 16.01.2024 року (видаткова накладна та банківська квитанція на суму 12360,00 грн.); 18.12.2023 року (замовлення моторної оливи, без зазначення суми замовлення); 30.07.2024 року (товарний чек на суму 185,00 грн.); 11.12.2023 року (акт виконаних робіт на суму 400,00 грн.); 09.12.2023 року (видаткова накладна на суму 4541,00 грн.); 03.03.2025 року (перелік виконаних робіт на суму 4700,00 грн.). Також позивачем надане замовлення на купівлю гідравлічного фільтру та трансмісійної оливи на суму 4720,00 грн., яке не містить дати замовлення та будь-яких ідентифікаційних даних замовника/платника (а.с. 23-25. 46-50).
Наведені документи не підтверджують вимог позивача щодо стягнення з відповідачки частини витрат на утримання автомобіля, оскільки зазначені у документах дати свідчать про витрачання коштів під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, що в свою чергу вказує на те, що такі кошти є спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того ким з подружжя були отримані доходи відповідно до положень ч. 2 ст. 61 СК України.
Стосовно замовлення на купівлю гідравлічного фільтру та трансмісійної оливи на суму 4720,00 грн., суд ще раз зазначає, що відповідне замовлення не містить дати та будь-яких ідентифікаційних даних замовника/платника, відтак неможливо установити часу сплати відповідних коштів для можливості їх віднесення до спільної чи особистої власності. Крім того, за відсутності даних про замовника/платника таке замовлення не може підтверджувати здійснення відповідних витрат саме позивачем.
Оскільки позивачем не доведено витрачання особистих коштів за поданими ним розрахунковими документами, вимоги позивача про стягнення частини витрат на утримання автомобіля не підлягають до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71, 114 СК України, ст.ст. 183, 202, 204, 319, 322, 360, 364, 369, 370 ЦК України, суд, - 

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки SEAT, модель LEON, рік випуску 2017 рік, VIN код НОМЕР_2 , в сумі 345000 (триста сорок п`ять) грн. 00 коп.
В іншій частині позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3450 (три тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 24.07.2026 року.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 );
Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Суддя -