ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року

м. Київ

cправа № 34/182-10 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Мамалуй О.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства "Моноліт"
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026
(головуючий - Чередко А.Є., судді Мороз В.Ф., Іванов О.Г.)
та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2025
(суддя - Примак С.А.)
у справі №34/182-10
за позовом Акціонерного банку "Діамант" в особі дирекції Акціонерного банку "Діамант"
до Приватного підприємства "Моноліт", Товариства з обмеженою відповідальністю "Балівський завод залізобетонних виробів"
про стягнення 70 418,53 грн
за скаргою Приватного підприємства "Моноліт"
на бездіяльність Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:
Історія справи
1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2010 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства ?Моноліт? (далі - ПП ?Моноліт?, боржник) на користь Акціонерного банку ?Діамант? (далі- АТ ?Діамант?, стягувач) заборгованість по сплаті лізингових платежів у розмірі 66 383,90 грн, пеню у розмірі 4 034,63 грн, державне миро у розмірі 704,19 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 236,00 грн.
2. На виконання рішення від 22.06.2010 у справі № 34/182-10, яке набрало законної сили 06.07.2010, Господарським судом Дніпропетровської області видано наказ про примусове виконання від 06.07.2010 № 34/182-10.
3. У серпні 2025 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшла скарга боржника на дії (бездіяльність) державного виконавця, в якій заявник просив суд:
- визнати неправомірною бездіяльність Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ВДВС) щодо не зняття арешту, накладеного на майно ПП ?Моноліт? у виконавчих провадженнях № 34987995, № 39048551, № 43666181, № 43616182, № 50221335, № 47634644, № 51912528 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2010 року № 34/182-10;
- зобов`язати Слобожанський відділ державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна ПП ?Моноліт?, що були накладені у виконавчих провадженнях № 34987995, № 39048551, № 43666181, № 43616182, № 50221335, № 47634644, № 51912528 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2010 року № 34/182-10.
4. Скаргу обґрунтовано тим, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
5. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2025, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026, відмовлено у задоволенні скарги боржника.
6. Судові рішення обґрунтовано тим, що законодавством не передбачено обов`язку державного виконавця зняти арешт, у разі повернення виконавчого документа стягувачу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
7. Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, боржник, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постанову апеляційного суду та прийняти нове рішення про задоволення скарги боржника на дії (бездіяльність) ВДВС.
8. Скаржник зазначає, що суди, розглядаючи скаргу вказали, що з приводу вирішення питання можливості скасування арештів за відсутності відкритих виконавчих проваджень наразі сформувалась неоднозначна практика Верховного Суду, і скаржник, звертаючись із даною касаційною скаргою, просить суд вирішити питання про відступ від висновків, сформованих Верховним Судом у постанові від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422.
Крім того скаржник зазначає, що:? суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні скарги заявника щодо скасування арешту майна боржника, фактично застосували підхід, відповідно до якого арешт може існувати невизначено тривалий час, незалежно від наявності чи відсутності і того виконавчого провадження, в якому було накладено арешт, і будь-якого іншого виконавчого провадження, в якому вирішувалось би питання примусового виконання ухваленого рішення. При цьому, суд апеляційної інстанції не навів жодних мотивів відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі №202/5715/24 від 10 грудня 2025, окрім як врахування останньої правової позиції Верховного Суду, а саме постанови Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422. Водночас зауважимо, що постанова Верховного Суду у справі №202/5715/24 від 10 грудня 2025 на правові висновки якої акцентував увагу суду скаржник, та постанова Верховного Суду від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422, на яку посилається при прийнятті рішення суд апеляційної інстанції, прийняті протягом відносно короткого періоду часу та містять абсолютно протилежні правові підходи до аналогічних правовідносин в сфері зняття арешту з майна боржника у разі завершення виконавчого провадження. При цьому, і до прийняття вказаних постанов Верховним Судом приймались фактично протилежні рішення, як то постанови від 18 січня 2023 року в справі №127/1547/14-ц, від 09 січня 2023 року в справі №2-3600/09, від 07 серпня 2024 року в справі №14-7238/2009, в яких сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном?.

Позиція Верховного Суду
9. Касаційний господарський суд, здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, обговоривши доводи, наведені скаржником у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, надану господарськими судами попередніх інстанцій юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши дотримання судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
10. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
11. За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
12. Статтею 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
13. Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
14. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
15. Згідно із частиною 1 статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
16. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
17. У рішеннях ЄСПЛ неодноразово звертав увагу, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції провадження з виконання судових рішень є самостійною, але невід`ємною частиною судового розгляду, невід`ємною стадією процесу правосуддя (див. рішення ЄСПЛ від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції", від 27.07.2004 у справі "Ромашов проти України", від 11.01.2005 у справі "Дубенко проти України тощо).
18. Конституційний Суд України в рішенні від 15.05.2019 № 2-р(ІІ)/2019 наголосив, що забезпечення виконання державою судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
19. Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні від 01.03.2023 № 2-р(II)/2023 у справі № 3-27/2022(54/22) зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); обов`язкове виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам «верховенства права» (правовладдя) та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист (перше речення абзацу восьмого, абзац чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15.05.2019 року № 2-р(II)/2019).
20. Отже, Верховний Суд зазначає, що виконання судових рішень є заключним етапом процедури захисту суб`єктивних прав та законних інтересів кредитора. При цьому у правовій доктрині переважає підхід до розуміння стадії виконання судових рішень саме, як заключної стадії цивільного/господарського процесу. Такий підхід наразі втілений і в чинному законодавстві.
21. Судами встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2010 у справі № 34/182-10 позов задоволено повністю. Стягнуто з ПП ?Моноліт? на користь АБ ?Діамант?, заборгованість по сплаті лізингових платежів у розмірі 66 383,90 грн, пеню у розмірі 4 034,63 грн, державне мито у розмірі 704,19 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 236,00 грн. На виконання рішення від 22.06.2010 у справі № 34/182-10, яке набрало законної сили 06.07.2010, Господарським судом Дніпропетровської області видано наказ про примусове виконання від 06.07.2010 № 34/182-10.
22. Наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2010 № 34/182-10 перебував на виконанні у Слобожанському відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (колишня назва Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області).
23. На час відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду у цій справі, умови та порядок виконання судових рішень регулювалися Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV ( далі - Закон № 606-XIV), оскільки, наказ у справі перебував на виконанні з 2012 року, державним виконавцем вчинялись дії з виконання судового рішення, скаргу на дії ВДВС подано 2025 році, отже, в даному випадку застосовуються і положення Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон 1404-VIII) і положення Закону № 606-XIV.
24. Так, статтею 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
25. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
26. Згідно із частиною 1 та 2 статті 15 Закону У№ 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
27. Положеннями статті 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
28. З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.
29. Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду скарги на дії ВДВС судами встановлено, що 31.10.2012 державним виконавцем було відкрите виконавче провадження № 34987995 з примусового виконання наказу від 06.07.2010 у справі № 34/182-10, надано боржнику строк до 07.11.2012 для виконання судового рішення.
30. В наступному, 21.12.2012 виконавче провадження № 34987995 з примусового виконання наказу № 34/182-10, було завершено держаним виконавцем відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону 1404-VIII (п. 2 ч. 1 ст. 47 Закон № 606-XIV), про що було винесено відповідну постанову, так як під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Наказ повернуто стягувачу.
31. Стягувач протягом 2013 - 2016 року звертався до виконавчої служби з заявами про примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2010. Так, стягувач повторно звернувся до ВДВС 24.07.2013, ВДВС відкрито виконавче провадження № 39048551 з примусового виконання наказу № 34/182-10. 25.07.2013 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження відповідно до Закону України ?Про виконавче провадження? та надано строк - до 01.08.2013, на самостійне виконання рішення суду або надання до відділу ДВС документів, що підтверджують сплату боргу. Також, 25.07.2013 за вищезазначеним виконавчим провадженням державним виконавцем відповідно до ст. 57 Закону № 606-XIV накладено арешт на майно та рахунки ПП ?Моноліт?, що відкриті в установах банку, для забезпечення реального виконання рішення.
32. Відповідно до частини третьої ст. 18 Закону № 606-XIV виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (п. 1); накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 6).
33. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону № 606-XIV).
34. Частиною другою статті 25 Закону № 606-XIV передбачено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
35. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч. 1 ст. 57 Закону № 606-XIV).
36. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (ч. 2 ст. 57 Закону № 606-XIV).
37. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження (ч. 3 ст. 57 Закону № 606-XIV).
38. Судами встановлено, що 24.12.2013 виконавче провадження № 39048551 з примусового виконання наказу № 34/182-10, було завершено держаним виконавцем відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, про що було винесено відповідну постанову, так як під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
39. В наступному, стягувач неодноразово звертався із заявами про виконання судового рішення, а саме:
- за заявою стягувача від 05.06.2014, 17.06.2014 відкрито виконаче провадження № 43666181 з примусового виконання наказу № 34/182-10, та 17.06.2014 накладено арешт на майно та рахунки боржника, що відкриті в установах банку, для забезпечення реального виконання рішення.15.12.2014 виконавче провадження № 43666181 було завершено держаним виконавцем, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, про що було винесено відповідну постанову, так як під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
- 02.02.2015 стягувач звернувся з заявою про примусове виконання наказу у справі № 34/182-10, 03.02.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 46316182, та надано строк - до 10.02.2015, на самостійне виконання рішення суду або надання до відділу ДВС документів, що підтверджують сплату боргу, 03.02.2015 за вищезазначеним виконавчим провадженням державним виконавцем накладено арешт на майно та рахунки боржника, що відкриті в установах банку, для забезпечення реального виконання рішення. 24.04.2015 виконавче провадження № 46316182 було завершено держаним виконавцем, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, про що було винесено відповідну постанову, так як під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
- 22.05.2015 за заявою стягувача державним виконавцем 25.05.2025 відкрито виконавче провадження № 47634644 з примусового виконання наказу № 34/182-10, та 02.06.2015 за вищезазначеним виконавчим провадженням державним виконавцем відповідно до ст. 57 Закону № 606-XIV накладено арешт на майно та рахунки боржника, що відкриті в установах банку, для забезпечення реального виконання рішення. 28.10.2015 виконавче провадження № 47634644 було завершено держаним виконавцем відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, про що було винесено відповідну постанову, так як під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
- 17.02.2016 стягувач звернувся з заявою про примусове виконання рішення у справі№ 34/182-10, 19.02.2016 державним виконавцем відкрито виконаче провадження № 50221335 з примусового виконання наказу № 34/182-10, та надано строк - до 25.02.2016, на самостійне виконання рішення суду або надання до відділу ДВС документів, що підтверджують сплату боргу. 19.02.2016 накладено арешт на майно та рахунки божника, що відкриті в установах банку, для забезпечення реального виконання рішення. 26.05.2016 виконавче провадження № 50221335 було завершено держаним виконавцем, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, про що було винесено відповідну постанову, так як під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
- 09.08.2016 стягувачем подано заяву про примусове виконання наказу, 11.08.2016 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження№ 51912528 та надано строк для самостійного виконання - до 17.08.2016. 27.09.2016 виконавче провадження № 51912528 було завершено держаним виконавцем, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV, про що було винесено відповідну постанову, так як під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було з`ясовано, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
40. Судами встановлено, що у всіх виконавчих провадженнях відкритих державним виконавцем з виконання наказу № 34/182-10, наказ повертався стягувачу без виконання.
41. Відповідно до п. 2 частини першої ст. 47 Закону № 606-XIV (в редакції, чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.10.2015) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
42. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону № 606-ХІV).
43. Касаційний суд зауважує, що повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення
44. Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.
45. Наслідки завершення виконавчого провадження передбачені ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону № 606-ХІV).
46. У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження (ч. 1 ст. 50 Закону № 606-ХІV).
47. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч. 2 ст. 50 Закону № 606-ХІV).
48. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11 зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
49. Так, Велика Палата Верховного Суду, у справі № 2/1522/11652/11, виснувала, що ?аналіз пункту 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), свідчить про те, що в ньому відсутня вказівка на обов`язок державного виконавця щодо зняття арешту, оскільки в ньому зазначається про обов`язок останнього вказати на наслідки відповідної виконавчої дії (закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого провадження), якщо законом такі наслідки передбачені.
65. Положеннями частин першої статті 50 Закону № 606-XIV передбачено два випадки, коли державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: 
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
67. З огляду на висновки, сформульовані у цій постанові за результатами касаційного перегляду справи, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зроблених у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 815/7269/15, процитовані у пункті 136 цієї постанови, сформулювавши висновок про те, що як частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV, так і пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу.? 
50. Таким чином суди обґрунтовано вказали, що обов`язок зняття арешту, накладеного на майно боржника, був передбачений для державного виконавця саме у випадку винесення останнім постанови про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у даному випадку, наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2010 року № 34/182-10, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 47 Закон № 606-XIV, був повернутий не до суду, який його видав, а стягувачу.
51. З урахуванням вищезазначеного, суди зробили правильний висновок, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника - ПП "Моноліт", оскільки виконавчий документ було повернуто саме стягувачу та без виконання, та наслідком такого повернення не є зняття арешту, який був накладений раніше.
52. Касаційний суд зауважує, що статтею 339 ГПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
53. При цьому відповідно до наведених норм закону сторони виконавчого провадження мають право оскаржити до суду як кожне окреме рішення, дію чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення, так і сукупність певних рішень, дій чи бездіяльності виконавця, які на думку скаржника порушують його права, свободи чи інтереси.
54. Верховний Суд зауважує, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника, тому має бути наведено правові підстави та обґрунтовано порушення прав, з огляду на обов`язковість виконання судових рішень.
55. Водночас, Верховний Суд зазначає, що встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це би нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2026 у справі № 915/666/20, від 18.05.2026 у справі № 917/1275/17, від 16.04.2026 у справі № 915/1567/21.
56. У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що наявні підстави для відступу від висновків, сформованих Верховним Судом у постанові від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422. Обгрунтовуючи підстави для відступу від правових висновків Верховного Суду, викладених у справі № 25/85-09-3422, скаржник вказує на те, що з приводу вирішення питання можливості скасування арештів за відсутності відкритих виконавчих проваджень наразі сформувалась неоднозначна практика Верховного Суду.
57. Проаналізувавши доводи касаційної карги касаційний суд вказує на наступне.
58. Відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.
59. У цьому аспекті Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.
60. Суд також звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
61. Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.
62. Як вбачається з судових рішень у справі № 25/85-09-3422, рішенням суду першої інстанції від 25.09.2009 стягнуто з боржника на користь банку заборгованість за договором кредиту, на примусове виконання цього рішення 06.10.2009 судом видано відповідний наказ та відкрито виконавче провадження № 33885332. У 2025 боржник звернулася до Господарського суду Одеської області зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, що полягає у тривалому нескасуванні арештів, накладених на майно у знищеному виконавчому провадженні, та зобов`язати державного виконавця скасувати накладений постановою від 09.08.2012 у виконавчому провадженні № 33885332 арешт на все майно боржника. Боржник стверджує, що 27.06.2013 у виконавчому провадженні № 33885332 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України ?Про виконавче провадження?, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи з його розшуку виявилися безрезультатними. Апеляційний суд скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про часткове задоволення скарги та відмовляючи у задоволенні скарги на бездіяльність ВДВС, зазначив, що за встановлених судом апеляційної інстанції обставин недоведеності вчинення порушень при накладенні арешту на майно боржника, заміни стягувача у виконавчому провадженні або належного виконання відповідачем судового рішення у цій справі, відсутні підстави для зняття арешту.
Касаційний суд погодився з висновками апеляційного суду, врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, та зазначив, що повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (пункту 2 частини першої статті 47, пункту 2 частини першої статті 37 Закону України ?Про виконавче провадження? у відповідних його редакціях), не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
63. Таким чином, касаційний суд констатує, що за наведеного у касаційній скарзі обґрунтування відсутні підстави для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду із справи № 25/85-09-3422, оскільки, Суд не вбачає неправильного застосування судами положень Закону України ?Про виконавче провадження?. 
64. Водночас, як вбачається з наведеного скаржником у касаційній скарзі обґрунтування, останнє зводиться до власного суб`єктивного розуміння та трактування правового висновку, викладеного у означеній постанові у справі № 25/85-09-3422, а також свого розуміння його застосування. Доводи касаційної скарги також зводяться виключно до заперечення сформульованого Великою Палатою Верховного Суду підходу, без наведення вмотивованого обґрунтування щодо "якості закону" та об`єктивних причин, обставин у справі для його перегляду. 
65. Крім того, касаційний суд вважає безпідставним посилання скаржника у касаційній скарзі на необхідність врахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.12.2025 у справі № 202/5715/24, які на думку скаржника, є протилежними враховуючи правові висновки Верховного Суду у справі № 25/85-09-3422. Так, у справі № 202/5715/24 прийнято протилежне рішення, скаргу на бездіяльність ВДВС задоволено частково, знято арешт у виконавчому провадженні, оскільки було відсутнє відкрите виконавче провадження. Водночас, касаційний суд у справі № 202/5715/24 переглядаючи судові рішення, скасовуючи їх та приймаючи нове рішення про часткове задоволення скарги, врахував також і правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, та зазначив, що за загальним правилом, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки така обставина не належить до винятків, передбачених частиною третьою статті 37 Закону № 1404-VIII, однак колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
66. Таким чином, касаційний суд у справі зауважив на тому, судове рішення у справі № 202/5715/24 прийнято з урахуванням встановлених судами у справі фактичних обставин, які є іншими ніж у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, що відповідно впливає на правозастосування.
67. З урахуванням вищезазначеного Верховний Суд констатує про відсутність правових підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові від 24.02.2026 у справі № 25/85-09-3422.
68. При цьому, касаційним судом відхиляються доводи касаційної скарги про необхідність врахування правових висновків, викладених у постановах від 18.01.2023 у справі № 127/1547/14-ц, від 09.01.2023 у справі № 2-3600/09, від 07.08.2024 у справі № 14-7238/2009, в яких, на думку скаржника Верховний Суд викладав іншу правову позицію щодо неправомірності тривалого арешту на майно боржника за відсутності виконавчого провадження. Так, Суд зауважує, що на момент розгляду справи, є актуальна правова позиція, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11, щодо безпідставності зняття арешту у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з неможливістю виконання, а за загальним правилом, враховуючи ієрархію правових висновків, необхідно враховувати отанню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
69. За змістом ст. 343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
70. Отже, за результатами розгляду скарги на дії чи бездіяльність органів державної/приватної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного/приватного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу державної виконавчої служби/приватного виконавця незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов`язує орган державної/приватної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.
71. Аналогічні висновки, викладено у постановах Верховного Суду від 17.01.2025 у справі № 906/400/22, від 18.05.2022 у справі № 910/21454/17.
72. З урахуванням вищезазначеного касаційний суд вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення скарги боржника на дії/бездіяльність ВДВС щодо зняття арешту.
73. Згідно зі статтею 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
74. Суд зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
75. Враховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій прийнято із додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування судових рішень у справі, отже, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
76. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
77. У частині 1 статті 309 ГПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
78. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів, наведених у касаційній скарзі, зазначає, що касаційну скаргу Приватного підприємства "Моноліт" необхідно залишити без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2025 у справі №34/182-10 залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Моноліт" залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2025 у справі №34/182-10 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді О.М. Баранець

О.О. Мамалуй