Справа № 191/2886/26
Провадження № 1-кп/201/965/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року         м. Дніпро 
Колегія суддів Соборного районного суду міста Дніпра у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з секретарем судового засідання ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 22026040000001226, внесене до ЄРДР 19.05.2026 року по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Бєлоомут Луховицького району Московської області, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, не одружений, утриманців не має, зі слів – до підписання контракту з Міністерством оборони РФ працював вантажником, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України несудимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:
прокурор ОСОБА_6 
обвинувачений ОСОБА_5 
захисник ОСОБА_7 

ВСТАНОВИЛА:

1.Обставини, які встановлені колегією суддів
Відповідно до Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (далі – РФ) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права Президент РФ ОСОБА_8 та інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України та віддали відповідні накази на вторгнення підрозділів збройних сил (далі – ЗС) РФ на територію України з метою її незаконного збройного захоплення та подальшої військової окупації.
На виконання вищевказаних наказів 24.02.2022 військовослужбовці ЗС РФ, шляхом збройної агресії із застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, після чого здійснили військову окупацію частини території України.
Указом Президента України ОСОБА_9 від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжений Указами Президента України, наразі строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 04 травня 2026 року строком на 90 діб.
Так, за невстановлених місці та часі, у громадянина України ОСОБА_5 , виник злочинний умисел спрямований на заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненому в умовах воєнного стану.
Реалізуючи свій злочинний умисел, у невстановлений місці та часі, але не пізніше 21.02.2026 громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на тимчасово окупованій представниками збройних формувань держави-агресора Російської Федерації території у м. Макіївка Донецької області, діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності та державній безпеці України, добровільно перейшов на бік ворога, в умовах воєнного стану, шляхом підписання контракту з Міністерством оборони РФ про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації.
Продовжуючи виконання свого злочинного умислу, у період часу з 22.02.2026 по 22.04.2026 (більш конкретно встановити час не виявилось можливим) ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем збройних сил РФ, пройшов бойову підготовку, що полягала в отриманні необхідних навичок щодо володіння вогнепальною зброєю, медичну та інженерну підготовку, навички топографії та орієнтування на місцевості тощо, на полігонах різних підрозділів ЗС РФ, зокрема на так званому « ОСОБА_10 » військовому полігоні неподалік від м. Джанкой на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, а також на так званих «Куликівському» та «Бессарабському» військових полігонах неподалік від м. Маріуполь на тимчасово окупованій території Донецької області. При цьому ОСОБА_5 , обравши собі позивний « ОСОБА_11 », проходив військову службу у різних підрозділах ЗС РФ, зокрема на посаді стрільця 3 взводу 1 роти 218 танкового полку та на посаді стрільця 2 роти НОМЕР_1 батальйону НОМЕР_2 полку. 
У подальшому 22.04.2026 ОСОБА_5 разом з іншими військовослужбовцями ЗС РФ прибув на полігон в районі АДРЕСА_3 (тимчасово окупована територія Запорізької області), де йому повідомили, що надалі він проходитиме військову службу у складі НОМЕР_3 окремої бригади прикриття (в/ч НОМЕР_4 , місце дислокації – АДРЕСА_4 ) на посаді штурмовика-стрільця 6 кулеметної роти 3 батальйону. На наступний день ОСОБА_5 як військовослужбовцю збройних сил РФ видали автомат АК-74, 6 магазинів з набоями, аптечку, дорожній рюкзак та бронежилет з каскою для участі у штурмових діях.
Після цього, 24.04.2026 ОСОБА_5 , діючи у складі групи з 10 військовослужбовців ЗС РФ на автомобільній техніці типу «пікап» прибув до н.п. Шевченко Волноваського району Донецької області (тимчасово окупована територія Донецької області), де їх зустрів військовослужбовець ЗС РФ з позивним « ОСОБА_12 » (командир 6 роти НОМЕР_3 обрп ЗС РФ) та розмістив у підвалі зруйнованого будинку. 
В подальшому у період з 25.04.2026 по 04.05.2026 громадянин України ОСОБА_5 , діючи умисно, у період збройного конфлікту в умовах оголошеного на території України воєнного стану, разом з іншими військовослужбовцями НОМЕР_3 обрп ЗС РФ, зокрема єфрейтором ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з позивним « ОСОБА_14 », на виконання наказів командира 6 роти НОМЕР_3 обрп ЗС РФ з позивним « ОСОБА_12 », будучи озброєний автоматом АК-74 та боєприпасами до нього, перебуваючи в районі прямих бойових дій на території Дніпропетровської області вчиняв штурмові дії, дії із закріплення на бойових позиціях, дії щодо налагодження зв`язку, ведення спостереження за обстановкою на полі бою та передачі даних щодо позицій ЗСУ, а також був готовий вести бій з відбиття штурмів ЗСУ, виконувати інші бойові завдання та зустрічати інших військових ЗС РФ для закріплення зайнятих позицій.
04.05.2026 близько 10:00 під час здійснення ОСОБА_5 рекогностування місцевості він був взятий в полон особовим складом мотопіхотного батальйону НОМЕР_5 омбр ЗСУ, який здійснював чергування на ВП «ФІЄСТА» в районі н.п. Маліївка Синельниківського району Дніпропетровської області. При взятті в полон ОСОБА_5 мав при собі зброю, а саме автомати АК-74 з боєкомплектом, металевий жетон ЗС РФ з особистим номером і був одягнений у військову форму ЗС РФ.
Дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України – державна зрада, тобто діяння умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану. 

2.Позиція обвинуваченого
Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, повідомив про готовність понести заслужене покарання, вид якого просив визначити на розсуд суду, наголосив, що за період служби у ЗС РФ жодного українського військового не поранив і не вбив.

3.Позиція потерпілого
Потерпілийвідсутній.

4.Докази, які були досліджені колегією суддів
Прокурорнадав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений не заперечив.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позиції немає. Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку. 
При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідив документи, які характеризують особу обвинуваченого та документи, які підтверджують процесуальні витрати.
Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.
Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість обвинуваченого
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, повністю та об`єктивно доведена.
Колегія суддів вважає, що умисні дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме: державна зрада, тобто діяння умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану, - вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувалася колегія суддів

Загальні положення
При призначенні покарання обвинуваченому, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання
Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає: щире каяття, оскільки він критично оцінив вчинений ним злочин, що проявилось в осуді вчиненого та активному сприянні розкриттю злочину, готовності понести заслужене покарання.
Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, не встановлено.

Призначення покарання
Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений ОСОБА_5 був осудний у розумінні ст. 19 КК України.
Призначаючи покарання обвинуваченому колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, виходячи з положень ч. 6 ст. 12 КК України, віднесено законом до категорії особливо тяжкого злочину.
При призначенні виду та міри покарання колегія суддів, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати до обвинуваченого, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси.
Відповідно до санкції частини 2 статті 111 Кримінального кодексу України, державна зрада, вчинена в умовах воєнного стану, карається позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.
В силу вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченого, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Обираючи конкретну міру покарання у виді 15 років позбавлення волі, колегія суддів виходить із такого:
1. Злочин, вчинений ОСОБА_5 , посягає на найвищі конституційні цінності - суверенітет, територіальну цілісність, обороноздатність та державну безпеку України. В умовах повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України перехід громадянина України на бік ворога, добровільне вступ до лав збройних сил держави-агресора, проходження військової та вогневої підготовки, а згодом — безпосередня участь у складі штурмових підрозділів ЗС РФ проти Сил оборони України є діянням, яке становить пряму загрозу національній безпеці та життю українських військовослужбовців і цивільного населення. Суспільна небезпека такого злочину в період воєнного стану є надзвичайно високою, оскільки вона спрямована на підрив обороноздатності держави в момент її екзистенційного протистояння агресору.
2. Зважаючи на наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття обвинуваченого, яке проявилося в критичній оцінці своїх дій, осуді вчиненого та відсутності заперечень щодо встановлених обставин у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, - колегія суддів враховує готовність особи до співпраці з правосуддям. Водночас наявність навіть кількох пом`якшуючих обставин не може слугувати підставою для призначення надмірно м`якого покарання за особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки в умовах війни, оскільки це суперечило б засадам справедливості та співмірності покарання.
3. Колегія суддів вважає, що покарання у виді 15 років позбавлення волі є нижньою межею санкції частини 2 статті 111 КК України, проте воно є адекватним, необхідним і достатнім для виправлення засудженого (спеціальна превенція), а також для попередження вчинення нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами (загальна превенція). Такий строк покарання повністю узгоджується з необхідністю демонстрації невідворотності кримінальної відповідальності за зраду Батьківщини та захисту демократичного суспільства від посягань на його безпеку.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років буде справедливим, пропорційним тяжкості вчиненого злочину та таким, що повністю відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Призначаючи додаткове покарання колегія суддів виходить із наступного.
Згідно ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що згідно ч. 2 ст. 52 КК України конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.
Колегія суддів вважає, що призначення конфіскації всього майна засудженого відповідає принципу пропорційності, оскільки державний суверенітет та територіальна цілісність є найвищими цінностями, на які посягнув обвинувачений. Так, особа, яка свідомо перейшла на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану і в подальшому проходила військову та вогневу підготовку, а згодом брала безпосередню участь у складі штурмових підрозділів ЗС РФ проти Сил оборони України, втрачає моральне та правове підґрунтя на володіння майновими активами, захист яких гарантується тією самою державою, яку він зрадив.
Конфіскація майна виступає як інструмент позбавлення засудженого будь-якої матеріальної бази, яка могла б бути використана (безпосередньо чи опосередковано) для продовження антидержавної діяльності або фінансування терористичних/екстремістських угруповань.
Враховуючи, що ОСОБА_5 діяв умисно, в інтересах держави-агресора в умовах воєнного стану, колегія суддів не вбачає підстав для часткової конфіскації.
У зв`язку з цим, застосування максимального обсягу додаткового покарання - конфіскації всього майна, що є власністю засудженого, - є логічним та виправданим кроком, спрямованим на досягнення мети покарання в частині спеціальної превенції (ст. 50 КК України).
Колегія суддів зазначає, що конфіскації підлягає майно, яке належить засудженому на праві приватної власності, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (відповідно до Переліку майна, що не підлягає конфіскації за судовим вироком).
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що покарання у виді позбавлення волі на певний строк у поєднанні з конфіскацією всього належного обвинуваченому майна буде справедливим, співмірним вчиненому та достатнім для покарання за вчинену державну зраду.

Застосування положень ст. 69 і ст. 75 КК України 
Колегія суддів, обговоривши питання про можливість призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК), або звільнення його від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК), дійшла наступних висновків:

1. Відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України.
Згідно з вимогами ст. 69 КК України, призначення більш м`якого покарання можливе лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.
У ході судового розгляду хоча і встановлено обставину, яка пом`якшує покарання, передбаченої ст. 66 КК України, але вчинення державної зради в умовах воєнного стану за своєю суттю є найвищим ступенем посягання на основи існування держави. Обставини вчиненого злочину свідчать про свідомий вибір обвинуваченого на користь ворога, що виключає можливість визнання будь-яких обставин справи такими, що "істотно знижують ступінь тяжкості".
Відповідно до сталої практики Верховного Суду, право суду на застосування ст. 69 КК України не є безмежним і повинно бути належним чином вмотивоване не просто формальною наявністю обставин, а їхнім реальним впливом на зниження небезпечності діяння. У випадку ОСОБА_5 такий вплив відсутній.
Будь-які посилання на вік, стан здоров`я чи відсутність попередніх судимостей не можуть бути визнані такими, що переважають над інтересами національної безпеки та тяжкістю вчиненого діяння. Колегія суддів переконана, що призначення покарання нижче від найнижчої межі було б проявом невиправданої поблажливості та дискредитувало б саму ідею правосуддя в період збройної агресії проти України.

2. Щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК), колегія суддів зазначає таке.
Оскільки ОСОБА_5 визнаний винним за ч. 2 ст. 111 КК України і йому призначене покарання у виді 15 років позбавлення волі, застосування інституту умовного звільнення є юридично неможливим в силу закону.

Підсумок.
Колегія суддів переконана, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи засудженого, призначене йому покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.
Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

7.Вирішення цивільного позову
У даномукримінальному провадженні цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, пред`явлено не було.

8.Вирішення питання про долю речових доказів
Судомвирішується питання про речові докази у справі в силу ч. 9 ст. 100 КПК України, яка відповідно передбачає, що питання про долю речових доказів і документів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження в тому випадку, якщо такі речові докази або документи були надані суду.

9.Інші рішення, які вирішуються судом при ухваленні вироку
Витрати на залучення експертів відсутні, оскільки експертизи під час досудового розслідування не проводились.
Під час досудового розслідування запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
Так, 04.05.2026 року ОСОБА_5 був взятий у полон та утримувався як військовополонений відповідно до Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року.
При цьому період перебування обвинуваченого у таборі для тримання військовополонених, не є попереднім ув`язненням і не зараховується у строк відбування покарання.
Аналогічну позицію висловив Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 19 вересня 2024 року у справі № 461/8598/23 (провадження 51-2167км24), в якій вказав, що перебування особи в установі для тримання військовополонених не є попереднім ув`язненням і не зараховується у строк відбування покарання.
Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:
ОСОБА_5  визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна на користь держави.
Строк покарання  ОСОБА_5  обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Витрати на залучення експертів відсутні.
Запобіжний захід не застосовувався.
Цивільний позов не пред`явлений.
Речові докази:
- мобільний телефон Xiaomi Redmi Note 14 Pro IMEI 1: НОМЕР_6 IMEI 2: НОМЕР_7 із встановленою СІМ-карткою із написом «Phoenix НОМЕР_8 », за якою закріплений номер російського оператора мобільного зв`язку НОМЕР_9 , особистий жетон військовослужбовця збройних сил російської федерації (особистий розпізнавальний знак військовослужбовця зс рф) НОМЕР_10 , військовий одяг збройних сил російської федерації, а саме кофта з довгим рукавом зеленого кольору, костюм-утеплювач коричневого кольору та штани костюма літнього польового з пікселем зс рф темно-зеленого кольору, які передані до камери зберігання речових доказів СУ ГУ СБУ у Дніпропетровській області – конфіскувати на користь держави.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд міста Дніпра протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Головуючий суддя: ОСОБА_1 

Судді: ОСОБА_3 

ОСОБА_2