ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 р.	Справа № 520/8434/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: П`янової Я.В. , Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Нерубацької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2026, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 01.06.26 року по справі №520/8434/26
за позовом ОСОБА_1 
до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 
третя особа Начальник 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухина Олександр Олександрович 
про визнання незаконною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа: Начальник 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухина Олександр Олександрович, в якому просив суд:
- визнати незаконною постанову про закінчення виконавчого провадження № 79325632 від 13.10.2025, яку оформила старший державний виконавець Яна Баранова 01.04.2026, та скасувати її;
- зобов`язати відповідача продовжити виконавчі дії, щодо виконання вимог рішення суду постановленого у справі №520/8869/25 20.06.2025.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Баранової Яни про закінчення виконавчого провадження № 79325632 від 01.04.2026 року.
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України продовжити виконавчі дії щодо виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 у справі №520/8869/25.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вважає, що державний виконавець, не отримавши від стягувача жодних заперечень або повідомлень про невиконання боржником судового рішення, а також маючи документальне підтвердження від боржника про виконання виконавчого документа, обґрунтовано дійшов висновку про фактичне виконання рішення суду та наявність підстав для закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що пасивна поведінка стягувача протягом тривалого часу після отримання доступу до матеріалів виконавчого провадження та відсутність будь-яких звернень до державного виконавця щодо невиконання рішення суду свідчать про відсутність об`єктивних перешкод для реалізації ним своїх процесуальних прав та не можуть покладатися в основу висновку про протиправність дій державного виконавця. Державний виконавець не може припускати наявність заперечень у стягувача та зобов`язаний діяти виходячи з наявних у матеріалах виконавчого провадження документів, а тому за відсутності будь-яких звернень стягувача мав законні підстави вважати рішення виконаним.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі відповідач клопотав про проведення розгляду справи без участі представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції за наявними матеріалами у справі.
В судове засідання суду апеляційної інстанції позивач не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч. 4 ст.229 КАС України не здійснювалось.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що рішенням Харківського кружного адміністративного суду від 20.06.2025 року у справі № 520/8869/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухини Олександра Олександровича про визнання бездіяльності та дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправними дії начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухини Олександра Олександровича щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.04.2025.
Зобов`язано начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухини Олександра Олександровича повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.04.2025 та надати детальну інформацію про результати попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.04.2025, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Судове рішення набрало законної сили 22.07.2025 та по справі 13.08.2025 року видано виконавчий лист.
13.10.2025 керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 79325720 по виконанню виконавчого листа № 520/8869/25 виданого Харківським окружним адміністративним судом.
Також 13.10.2025 державним виконавцем винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанову про стягнення виконавчого збору.
7-е управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України листом від 21.10.2025 (431864) за вих. № 119147-2025 повідомило - «Повідомляємо, що до 7-го управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі – Управління) надійшло рішення Харківського окружного адміністративного суду № 520/8869/25 від 20.06.2025, з приводу зобов`язання Управління повторно розглянути повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025, з урахуванням висновків Харківського окружного адміністративного суду. Співробітниками Управління на виконання рішення суду по справі № 520/8869/25 від 20.06.2025 повторно розглянуто повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025, з урахуванням висновків суду. Також, додатково надано копію відповіді ОСОБА_1 , як доказ про виконання рішення суду по справі № 520/8869/25 від 20.06.2025. Додаток: на 2 арк..».
27.03.2026 на адресу боржника направлено вимогу виконавця про надання інформації щодо стану виконання зазначеного рішення суду (докази направлення заявнику відповіді).
7 управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України листом від 31.03.2026 (574412) за вих. № 39049-2026 повідомило - «Повідомляємо, що до 7-го управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі – Управління) надійшло рішення Харківського окружного адміністративного суду № 520/8869/25 від 20.06.2025, з приводу зобов`язання Управління повторно розглянути повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025, з урахуванням висновків Харківського окружного адміністративного суду. Співробітниками Управління на виконання рішення суду по справі № 520/8869/25 від 20.06.2025 повторно розглянуто повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025, з урахуванням висновків суду. Також, додатково надано копію відповіді ОСОБА_1 , як доказ про виконання рішення суду по справі № 520/8869/25 від 20.06.2025. Додаток: на 3 арк..».
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській та Харківській областях Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Барановою Яною від 01.04.2026 закінчено виконавче провадження ВП №№ 79325632 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".
У постанові зазначено, що листом від 31.03.2026 за №39049-2026 7-им управлінням Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України повідомлено про повне фактичне виконання рішення згідно з виконавчим документом.
Не погоджуючись з оскаржуваною постановою державного виконавця, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у межах виконавчого провадження №79325632 не підтверджено належного виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 у справі №520/8869/25, а отже, підстави для його закінчення відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні.
Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 129 Конституції України, однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.
Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
При цьому, в положеннях частини 1 статті 370 КАС України наголошується, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі- Закон № 1404-VІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виходячи зі змісту частини 1 статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ч.3 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно п.1 ч.1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений в ст.63 Закону № 1404-VIII.
Відповідно до наведеної норми за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч.1 ст.63).
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Колегія суддів зазначає, що питання застосування п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII щодо закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення вже було предметом розгляду Верховного Суду, а тому сформовані у подібних правовідносинах висновки підлягають урахуванню при вирішенні цієї справи.
Так, у постанові від 31.08.2020 у справі № 809/1370/17 та від 22.01.2026 у справі №640/6473/22 Верховний Суд дійшов висновку, що закінчення виконавчого провадження є передчасним, якщо воно здійснене лише на підставі повідомлення боржника, без перевірки фактичного виконання рішення та без наявності належних підтвердних документів, оскільки на державного виконавця покладено обов`язок контролю та перевірки виконання судового рішення.
Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 10.04.2025 у справі № 240/28517/23, в якій Верховний Суд зазначив, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, має бути мотивованою, містити встановлені обставини, що свідчать про повне виконання судового рішення, а також зазначення способів їх перевірки, при цьому державний виконавець зобов`язаний пересвідчитись у виконанні рішення саме в тому обсязі та способом, які визначені резолютивною частиною судового рішення.
У цій же постанові Верховний Суд послався на правову позицію, викладену у постанові від 21.08.2024 у справі № 240/27324/23, відповідно до якої формальне підтвердження або припущення виконання рішення не може вважатися достатньою підставою для закінчення виконавчого провадження. Суд підкреслив, що джерелом відомостей про фактичне виконання рішення можуть бути будь-які належні та допустимі докази, вид і форма яких залежать від характеру зобов`язання, покладеного на боржника, а державний виконавець не вправі обмежуватися формальним посиланням на позицію боржника.
Таким чином, Верховний Суд сформулював сталий правовий підхід, відповідно до якого виконавче провадження за пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII може бути закінчене лише за умови фактичного виконання судового рішення у повному обсязі, а постанова про його закінчення має бути належно вмотивованою, із зазначенням конкретних обставин виконання та способів їх встановлення, що підлягає обов`язковій перевірці державним виконавцем, а не формальному констатуванню.
Так, з матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що на боржника покладався обов`язок повторно розглянути заяву від 03.04.2025 та надати детальну інформацію про результати попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.04.2025, з урахуванням висновків суду, утім матеріали справи не містять первинних документів, в яких відображено виконання судового рішення у справі №520/8435/25.
Отже, при вирішенні питання про закінчення виконавчого провадження державний виконавець мав надати оцінку не формальному факту наданні відповіді, а правильності та повноті виконання судового рішення, на чому наполягав позивач, вказуючи, що рішення передбачало зобов`язання відповідача надати оцінку доводам вказаних ним у заяві, які стосуються незаконного використання комунального майна посадовою особою І.Михайличенком, що прямо заборонено ст. 22 Закону України «Про запобігання корупції».
За таких обставин та правового врегулювання постанова про закінчення виконавчого провадження винесена відповідачем передчасно та за відсутності доказів, які б підтверджували факт належного повного виконання судового рішення.
На переконання суду, сам по собі лист боржника про повне виконання судового рішення, за відсутності належних доказів на підтвердження обставин такого виконання, не підтверджує виконання боржником судового рішення.
Таким чином, сукупність перелічених доказів свідчить про те, що у межах виконавчого провадження №79325632 не підтверджено належного виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.06.2025 у справі №520/8869/25, а отже, підстави для його закінчення відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач формально підійшов до виконання обов`язків та наданих йому законом повноважень в частині досягнення мети виконавчого провадження - виконання рішення суду та відновлення прав позивача, та зробив висновок про фактичне виконання рішення боржником в повному обсязі без фактичної перевірки такого виконання, що потягло за собою прийняття протиправної та передчасної постанови про закінчення виконавчого провадження та порушення прав стягувача.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги в зв`язку з її необґрунтованістю.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 270-272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2026 по справі №520/8434/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Я.В. П`янова   О.В. Присяжнюк