ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
	Справа № 636/9302/24  Провадження№ 2/636/910/26	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2026 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі: головуючого – судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання – Селевко Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про захист прав споживачів,
встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та просила стягнути кошти у сумі 29854,46 грн.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. ОСОБА_1 натрапила на шахрайську фінансову організацію під назвою «Траст Макворі Кепітал» («Trust Macquarie Capital», trust-m-capital.com). У телефонних розмовах менеджер компанії «Траст Макворі Кепітал» запропонував їй фінансові послуги, а саме заробіток на продажу акцій. Менеджер описував «Траст Макворі Кепітал» як поважну міжнародну фінансову організацію з багаторічною історією. Скориставшись довірливістю та некомпетентністю у питаннях фінансів та інвестицій, позивачку вмовили вносити кошти на її «торговий рахунок». У ході співробітництва з цією о фінансовою організацією від імені позивачки було вчинено декілька платежів. Ці платежі, як вона вважала, і як її переконували менеджери, були спрямовані на внесення коштів на її «торговий рахунок» у цій організації та на обслуговування цього рахунку. Фактично ж кошти сплачувалися на рахунки декількох різних суб?єктів господарської діяльності. У травні ОСОБА_1 поставила питання про виведення частини прибутку з її торгового рахунку. 
Згодом позивачка зрозуміла, що маю справу із шахрайською схемою. Особисто не знайома з відповідачем, ніколи з ним не зустрічалася і не спілкувалася та ніколи не було і немає дотепер жодних домовленостей (угод, договорів тощо). Жодних послуг, у тому числі інформаційних, відповідач позивачці не надавав. А тому ОСОБА_1 вважає, що відповідач у вищезазначеному правочині прийняв від неї оплату за «послуги», хоча насправді будь-яких послуг їй не надавав. Таким чином, відповідач взагалі не мав ані наміру, ані можливості надавати будь-які послуги, які б були потрібні позивачу особисто. Дії відповідача носять характер нечесної підприємницької діяльності. Позивачка стверджує, що спірні правовідносини носили характер нікчемного, дефектного правочину та в той же час заперечила існування будь-яких договірних відносин з відповідачем.
Таким чином, позивачка звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів у спосіб застосування наслідків недійсного правочину(здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики) у вигляді стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_3 на його користь перерахованих коштів та неможливість досудового врегулювання спору зумовило звернення позивачки до суду.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, в прохальній частині позовної заяви просила розгляд справи провести за її відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату та час розгляду справи. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив на позов не подала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
При цьому кредитор вправі обрати спосіб захисту, що наданий йому законом, на власний розсуд.
За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.
Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ Про захист прав споживачів, нечесна підприємницька практика — це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.
Як встановлено ч. 1 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ, нечесна підприємницька практика забороняється. Перелік форм нечесної підприємницької практики не є вичерпним.
Ч. 6 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 1023-ХІІ захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
Нечесна підприємницька практика включає:
1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;
2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про:
1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;
2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції;
3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;
4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг;
5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу;
6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;
7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець;
8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;
9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції;
10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Підприємницька практика, яка істотно спотворює або може істотно спотворити економічну поведінку лише чітко визначеної (окремої) групи споживачів, особливо вразливих до такої діяльності через їх розумові або фізичні вади, вік чи довірливість, у разі якщо продавець мав об`єктивну можливість передбачити їх поведінку та особливості, має оцінюватися з точки зору середньостатистичного представника такої групи, а також з урахуванням припущення, що, зважаючи на викладені обставини, можливість здійснити свідомий і компетентний вибір відсутня і споживач помиляється при вчиненні правочину щодо обставин, які мають істотне значення. Зазначені умови не стосуються законної рекламної діяльності, у тому числі створення заяв або виразів, які не можуть бути сприйняті буквально.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до ст.229 ЦК, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.  У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.
Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.(ст.230 ЦК).
Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, 27 січня 2021 року позивачка натрапила на шахрайську фінансову організацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та добровільно з січня по квітень 2021 р. сплачувала кошти в загальній сумі понад 49 тис. грн. з метою внесення коштів на її«торговий рахунок» у компанії «Траст Макворі Кепітал»
Суд наголошує на тому, що ОСОБА_1 в позовній заяві підтвердила, про відсутність будь-яких договірних відносин з відповідачем, які б передбачали підставність оплати ним послуг відповідача. Повідомив суд про припинення відповідачем підприємницької діяльності, за діяння відповідача у прийомі коштів на користь шахрайських рахунків. Проте суду не представлено жодних доказів на підтвердження ікримінованих відповідачу дій, притягнення останнього до відповідальності як от кримінальної, адміністративної. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження дій відповідача як нечесної підприємницької діяльності. Не доведено суду підставність стягнення заявлених сум у розмірі 6708,82 грн. з відповідача. Добровільність волевиявлення позивача на перерахування означених сум відповідачу не спростовано.
Обгрунтування позивача позову є суперечливим, оскільки стверджуючи відсутність будь-яких договірних відносин з відповідачем, він в той же час говорить про нікчемність правочину, що укладений внаслідок нечесної підприємницької діяльності відповідача, не наводячи доказів її здійснення.
Судом установлено, що позивачка, знайшовши в мережі Інтернет інформацію про можливість інвестування шляхом торгівлі акціями, за власною ініціативою зареєструвалася на відповідному вебресурсі та упродовж певного часу добровільно перераховувала грошові кошти за реквізитами, які їй повідомляли невстановлені особи. Після висловлення наміру вивести вкладені кошти зв`язок із зазначеними особами було втрачено, а грошові кошти їй не повернуто.
Разом із тим, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме відповідач є особою, яка отримала спірні кошти, організувала відповідну діяльність, приймала від позивачки платежі чи іншим чином набула спірне майно або завдала позивачці майнової шкоди. Самі лише твердження позивачки про причетність відповідача до шахрайських дій не підтверджені належними доказами, що суперечить вимогам статей 12, 13 та 81 ЦПК України щодо обов`язку сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Факт можливого вчинення щодо позивачки шахрайських дій невстановленими особами сам по собі не є безумовною підставою для покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача за відсутності доказів його участі у відповідних правовідносинах або набуття ним спірних грошових коштів. Отже, заявлені позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, тоді як цивільне судочинство не допускає ухвалення рішення на підставі припущень.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено наявності передбачених законом підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодування заявлених до стягнення грошових коштів, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.
Оскільки вимога щодо стягнення інфляційних втрат є похідною від основної вимоги щодо стягнення грошових коштів у розмірі 29854,46 грн., в їх задоволенні слід відмовити.
Підстави для задоволення позову, стягнення судових витрат у порядку уст.141 ЦПК з відповідача відсутні.
Керуючись статтями 10, 11,12,81,83,137,141, 259,353 ЦПК України, суд ,
вирішив:
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про захист прав споживачів – відмовити у повному обсязі.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя            Ю. М. Гніздилов