ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 755/17068/24
провадження № 61-3372св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач -Акціонерне товариство «Правекс Банк»,
відповідачі:    ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Осипенко Вадим Юрійович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 рокуу складі колегії суддів: Нежура В. А., Невідома Т. О., Поліщук Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року Акціонерне товариство«Правекс Банк» (далі - АТ «Правекс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просило визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 червня 2018 року між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О. В. за реєстровим номером № 331.

Позов мотивований тим, що 23 серпня 2006 року між АТ «Правекс Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 496-005/06Р, за яким остання отримала від банку кошти в розмірі 76 000,00 дол. США для споживчих цілей. 

Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, проте ОСОБА_1 порушила взяті на себе зобов`язання, які передбачені умовами кредитного договору, у зв`язку із чим у неї перед позивачем станом на 03 квітня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 109 579,73 дол. США, з яких 65 532,00 дол. США - основна сума боргу, 44 047,73 дол. США - проценти.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у справі № 755/6649/17 з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс Банк» стягнуто вказану заборгованість.

01 червня 2018 року банком було отримано виконавчий лист № 755/6649/17, який неодноразово пред`являвся до виконання, однак фактичного стягнення не відбулося. 

12 червня 2024 року виконавчий лист було повторно подано приватному виконавцю Русецькому П. С., який відкрив виконавче провадження НОМЕР_1.

В ході здійснення виконавчого провадження № НОМЕР_1 АТ «Правекс Банк» із інформаційної довідки № 388376801 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 липня 2024 року стало відомо, що у власності ОСОБА_1 перебувала квартира АДРЕСА_1 , яку вона 18 червня 2018 року відчужила на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_2 .

Таким чином, відчуження вказаної квартири відбулося вже за наявності чинного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у справі № 755/6649/17 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

При цьому АТ «Правекс Банк» посилалося на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у родинних зв`язках, обидві зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що спірний правочин укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою недопущення звернення стягнення на майно боржника в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, має ознаки фраудаторності, як такий, що вчинений на шкоду кредитору, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року у задоволенні позову АТ«Правекс банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що відповідачі уклали оспорюваний правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, з метою ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором, заборгованість за яким стягнута за рішенням суду.

При цьому суд послався на те, що вищевказана квартира не була предметом іпотеки, під обтяженням не перебувала, відомості про те, що боржник  ОСОБА_1 перешкоджала реалізації прав кредитора, як іпотекодержателя, також не надано. 

Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ «Правекс Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргоюна нього.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року апеляційну скаргу АТ «Правекс Банк» задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 червня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О. В. за реєстровим номером № 331.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна квартира відчужена  ОСОБА_1 безоплатно на користь близького родича вже після виникнення підтвердженого судом боргу, що об`єктивно ускладнило виконання рішення суду та свідчить про недобросовісність боржника і фраудаторність правочину.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14 березня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат
Осипенко В. Ю., засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня
2026 року, в якій просить скасувати вказане судове рішення ізалишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня
2025 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
17 квітня 2026 року на адресу Верховного Суду від АТ «Правекс Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

22 квітня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Судом встановлено, що 23 серпня 2006 року між АКБ «Правекс Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 496-005/06Р, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит в іноземній валюті на суму 76 000,00 дол. США, зі сплатою 13 % річних, строком до 23 серпня 2027 року. Кредит надавався на споживчі цілі. Відповідно до умов договору, ОСОБА_1 зобов`язувалася погашати заборгованість за кредитом та відсотки за користування коштами у термін до десятого числа наступного місяця.

Виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 496-005/06Р від 23 серпня 2006 року забезпечено іпотекою на підставі договору іпотеки №496-005/06Р, 898у від 29 серпня 2006 року.Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_2 .

Банк свої зобов`язання за кредитним договором № 496-005/06Р від 23 серпня 2006 року виконав в повному обсязі, проте ОСОБА_1 порушила взяті на себе договірні зобов`язання, у зв`язку із чим у неї станом на 03 квітня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 109 579,73 дол. США, з яких 65 532,00 дол. США - основна сума боргу, 44 047,73 дол. США - проценти.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у справі № 755/6649/17 позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 496-005/06Р від 23 серпня 2006 року в сумі 109 579,73 дол. США та судовий збір - 44 018,18 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 10 квітня 2018 року.

01 червня 2018 року ПАТ КБ«Правекс-Банк»отримало у Дніпровському районному суді м. Києва виконавчий лист № 755/6649/17.

04 липня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А. М. було відкрито виконавче провадження № 59461663 з примусового виконання виконавчого листа № 755/6649/17.

Постановою приватного виконавця від 01 липня 2021 року в межах виконавчого провадження № 59461663 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення не проводились.

09 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Кошарським О. В. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 755/6649/17.

Постановою приватного виконавця від 31 травня 2024 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», залишок нестягненої суми за виконавчим документом - 2974749,98 грн.

12 червня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Русецьким П. С. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 755/6649/17.

ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тубольцевою Н. М. 30 червня 2005 року за реєстровим № 265, на праві власності належала квартира № 165, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 

18 червня 2018 року ОСОБА_1 відчужила зазначену квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору дарування на користь ОСОБА_2 .

Встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 .

Згідно інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної державної адміністрації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 30 жовтня 2024 року № 121587460 та № 121587276 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на позовну заяву, поданому19 лютого 2025 року до суду першої інстанції, представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Осипенко В. Ю. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зокрема, через пропуск строку позовної давності.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає не у повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У частині першій статті 15 Цивільного кодексуУкраїни (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором 
є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними 
в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору 
з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність(стаття 717 ЦК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, 
а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, за змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так 
і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (пункт 53 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 
19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанови Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
У постанові від 04 лютого 2026 рокуу справі № 910/6654/24(провадження №12-28гс25)Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, АТ «Правекс Банк» посилалосяна те, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, а відповідачка ОСОБА_1 уклала його з метою уникнення звернення стягнення на її майно в рахунок погашення кредитної заборгованості перед позивачем.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
У частині третій статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, 
а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дія без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Розглядаючи спори про визнання недійсними договорів як таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору, слід надавати оцінку наявності ознак фраудаторності, про які стверджує позивач, як у кожному договорі, так і в договорах (якщо їх декілька) у сукупності як таких, що складають певну послідовність пов`язаних дій, спрямованих на виведення майна з власності боржника (див. пункт 181 постанови Великої Палата Верховного Судувід 04 лютого 2026 рокуу справі № 910/6654/24(провадження №12-28гс25)). 

При цьому Велика Палата Верховного Судузазначила, що за наявності дійсного невиконаного зобов`язання, строк за яким настав, кредитор має право поставити під сумнів будь-який правочин, вчинений боржником, унаслідок якого останній відчужив власне майно, не виконавши свого зобов`язання перед кредитором(пункт 194).
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Наведені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 
2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі 
№ 910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже 
й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 24 липня 
2019 року у справі № 405/1820/17 та від 14 липня 2020 року у справі 
№ 754/2450/18.
Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) виснувала, що суди попередніх інстанцій з огляду на встановлену сукупність обставин (момент вчинення правочину з відчуження спірного нерухомого майна; відсутність у відчужувача (боржника) активів після відчуження спірного нерухомого майна; пов`язаність боржника і набувача; внесення спірного нерухомого майна до статутного капіталу за заниженою вартістю), обґрунтовано кваліфікували спірний правочин як фраудаторний.

У справі, яка переглядається, не надано докази, які б свідчили про виконання боржником - відповідачкою ОСОБА_1 зобов`язання перед позивачем за кредитним договором № 496-005/06Р від 23 серпня 2006 року станом на час звернення до суду та розгляду цієї справи. 

При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що укладення оспорюваного договору дарування було спрямовано на виведення майна з власності боржника з метою уникнення сплати боргу позивачу.

У постанові від 04 лютого 2026 рокуу справі № 910/6654/24(провадження №12-28гс25) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що важливим для кваліфікації правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна(пункт 133).

При таких обставинах, встановивши, що  ОСОБА_1 , діючи недобросовісно, здійснила на користь близького родича безоплатне відчуження належного їйна праві власності нерухомого майна - квартири        АДРЕСА_1 , з метою уникнення стягнення кредитної заборгованості, підтвердженої рішенням суду у справі №755/6649/17, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий правочин слід вважати фраудаторним.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно послався на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у справі №755/6649/17 передбачено грошове стягнення заборгованості, водночас не встановлено обов`язку кредитора задовольнити свої вимоги виключно за рахунок предмета іпотеки, яким спірна квартира не є.

Водночас наявність у ОСОБА_1 іншого майна, достатнього для повного погашення перед позивачем існуючої кредитної заборгованості, відповідачами не доведена, а договір іпотеки №496-005/06Р, 898у, укладений 29 серпня 2006 року, сам по собі ці обставини не підтверджує.

Разом із тим, у відзиві на позовну заяву, поданому19 лютого 2025 року до суду першої інстанції, представник відповідачки ОСОБА_1 -адвокат Осипенко В.Ю. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зокрема, через пропуск строку позовної давності.
Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Водночас, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Разом із тим, апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог, не надав правової оцінки доводам сторін та можливості застосування позовної давності у цій справі, у зв`язку із чим неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норми статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Осипенко Вадим Юрійович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року скасувати.

Справу за позовом Акціонерного товариства «Правекс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору даруваннянаправити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий  М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун