Справа № 541/1858/26
Номер провадження 2/541/1604/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
10 липня 2026 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді – Городівського О.А.,
за участю секретаря судового засідання – Непокупної Л.М.,
представника позивача адвоката Стахурлова І.І. 
представника відповідача адвоката Долженко О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргороді цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на житлове приміщення,
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за ним право спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачки понесені судові витрати.
Позов обґрунтовано тим, що з 28 січня 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу, а саме 07 лютого 2014 року, відповідачкою було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що хоча у договорі купівлі-продажу покупцем зазначена лише відповідачка, квартира була придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності. На думку позивача, він має право на 1/2 частину вказаної квартири.
Також позивач посилається на те, що під час спільного проживання сплачував житлово-комунальні послуги, користувався пільгою учасника бойових дій, робив поточні ремонти у квартирі, купував меблі та побутову техніку.
У зв`язку з виникненням між сторонами спору щодо правового режиму квартири позивач звернувся до суду з цим позовом.
Представник відповідачки адвокат Долженко Оксана Миколаївна подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідачка заперечує проти позову та зазначає, що спірна квартира, хоча й придбана у період шлюбу, була придбана за її особисті кошти, а тому є її особистою приватною власністю.
На підтвердження цієї обставини відповідачка надала копію договору купівлі-продажу квартири від 07.02.2014, а також нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 від 07.02.2014, у якій останній підтвердив, що кошти на придбання спірної квартири не є спільною сумісною власністю подружжя, а належать відповідачці на праві особистої приватної власності.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 28 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
07 лютого 2014 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 45,0 кв. м, житловою площею 31,1 кв. м.
Згідно з пунктом 3 договору продаж квартири вчинено за ціною 130000 грн 00 коп., які продавець отримав від покупця до підписання договору.
Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .
У пункті 6 договору купівлі-продажу зазначено, що покупець довела до відома продавця, а продавець взяв до уваги той факт, що грошові кошти, які витрачаються покупцем на придбання квартири за цим договором, не є спільною сумісною власністю подружжя та є її особистою власністю, про що свідчить заява покупця та її чоловіка, справжність підписів на яких засвідчено приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазиничем Р.В. 07 лютого 2014 року за реєстровими № 229 та № 230.
Із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 07.02.2014, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Пазиничем Р.В. за реєстровим № 229, вбачається, що позивач підтвердив той факт, що грошові кошти в сумі 130000 грн, за які буде придбано квартиру АДРЕСА_1 , не є спільною сумісною власністю подружжя та належать його дружині ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, оскільки набуті нею відповідно до статті 57 СК України.
У цій же заяві позивач зазначив, що правочин відповідає інтересам сім`ї, погодився з тим, щоб умови договору купівлі-продажу квартири визначалися його дружиною самостійно, а також підтвердив, що йому нотаріусом роз`яснено, що при подальшому відчуженні придбаного майна його згода відповідно до статті 65 СК України не потрібна.
Доказів визнання недійсною зазначеної заяви, доказів її скасування чи доказів того, що вона була підписана позивачем під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини або без усвідомлення її змісту, матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, крім виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Частина третя статті 368 ЦК України також передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, сам факт придбання майна у період шлюбу породжує презумпцію спільності права власності подружжя на це майно. Водночас ця презумпція не є абсолютною і може бути спростована належними доказами того, що майно набуте за особисті кошти одного з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, зазначила, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу; ця презумпція може бути спростована, а тягар доказування обставин, необхідних для її спростування, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний підхід висловлено Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, де зазначено, що майно, набуте за час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю подружжя, якщо не доведено протилежне.
Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 виходив з того, що статус спільної сумісної власності визначається, зокрема, часом набуття майна та коштами, за які таке майно було набуте, тобто джерелом його набуття. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
З огляду на наведене, для вирішення цієї справи суд має з`ясувати не лише факт придбання квартири у період шлюбу, а й джерело коштів, за які вона була придбана.
Відповідачка, яка заперечує проти поширення на квартиру режиму спільної сумісної власності, надала докази на підтвердження того, що квартира придбавалась за її особисті кошти. Таким доказом є нотаріально посвідчена заява самого позивача від 07.02.2014, в якій він прямо підтвердив, що кошти в сумі 130000 грн, за які буде придбано спірну квартиру, не є спільною сумісною власністю подружжя та належать відповідачці на праві особистої приватної власності.
Суд вважає цей доказ належним, допустимим, достовірним і таким, що має істотне значення для вирішення справи, оскільки він був складений саме в день укладення договору купівлі-продажу, стосується саме спірної квартири, містить пряме волевиявлення позивача щодо правового режиму коштів, за які вона придбавалася, і справжність підпису позивача на ньому засвідчена нотаріально.
Зміст цієї заяви узгоджується з пунктом 6 договору купівлі-продажу квартири, в якому також зазначено, що кошти на придбання квартири не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю покупця.
Позивач не надав суду доказів, які б свідчили про недійсність, фіктивність чи помилковість зазначеної заяви, не заявляв вимог про визнання її недійсною, не довів, що підписав її без усвідомлення правових наслідків або під впливом обставин, які могли б впливати на свободу його волевиявлення.
Саме лише твердження позивача про те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, за наявності протилежного нотаріально посвідченого письмового доказу, підписаного самим позивачем, не є достатнім для висновку про належність квартири до спільної сумісної власності подружжя.
Суд також враховує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що прямо передбачено частиною шостою статті 81 ЦПК України.
Посилання позивача на те, що він сплачував комунальні послуги, користувався пільгою учасника бойових дій, здійснював поточні ремонтні роботи у квартирі, купував меблі та побутову техніку, не спростовують висновку про особистий характер коштів, за які квартира була придбана.
Такі обставини стосуються користування квартирою після її придбання, а не джерела коштів, за які вона була набута у власність відповідачки.
Крім того, для застосування статті 62 СК України щодо визнання особистого майна одного з подружжя об`єктом права спільної сумісної власності необхідно довести істотне збільшення вартості такого майна саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
У цій справі позивач не надав належних доказів того, що квартира істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок його трудових чи грошових затрат. Зазначені ним обставини щодо дрібного ремонту, оплати комунальних послуг та придбання побутової техніки не доводять істотного збільшення вартості саме квартири як об`єкта нерухомості.
Побутова техніка та меблі, якщо вони були придбані сторонами, можуть бути самостійними об`єктами майнових прав та предметом окремого спору, однак не змінюють правового режиму квартири.
Відповідно до статей 76-81, 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку.
Оцінивши надані докази у сукупності, суд доходить висновку, що відповідачка спростувала презумпцію спільності майна подружжя щодо спірної квартири, а позивач не довів наявності підстав для визнання за ним права спільної сумісної власності на 1/2 частину цієї квартири.
За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору відшкодуванню за рахунок відповідачки не підлягають.
Представник відповідачки у відзиві зазначила, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу становить 10000 грн, а докази фактично понесених витрат будуть надані згідно з ЦПК України.
На час ухвалення рішення доказів фактичного понесення відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу, їх розміру, обсягу наданих послуг та детального опису робіт суду не надано, тому питання про їх розподіл у цьому рішенні не вирішується. У разі подання відповідної заяви та доказів у строки, визначені частиною восьмою статті 141 ЦПК України, це питання може бути вирішене судом у порядку ухвалення додаткового рішення.

Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, оскільки відповідачкою доведено, що спірна квартира, хоча і придбана у період шлюбу, була набута за її особисті кошти, що підтверджується договором купівлі-продажу та нотаріально посвідченою заявою самого позивача.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,
статтями 15, 16, 316, 317, 319, 328, 355, 368, 392 ЦК України, статтями 57, 60, 61, 62, 63, 65, 70 СК України, суд
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити повністю.
Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 10.07.2026 року.

Суддя:	  	О.  А.  Городівський