ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 274/4892/25 | | Головуючий у 1-й інст. Большакова Т.Б.
Категорія 71 | | Доповідач Панкеєва В.А.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів Григорусь Н.Й.,
Миколайчука П.В.
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/4892/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, служба у справах дітей виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новооржицької селищної ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Новооржицької селищної ради, про позбавлення батьківських прав,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Долженко Оксана Миколаївна
на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. у м. Бердичів,

встановив:

У липні 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Долженко О.М., звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов мотивовано тим, що відповідач протягом тривалого часу свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо доньки. Після припинення сімейних відносин із матір`ю дитини він фактично самоусунувся від її виховання, не підтримує з нею спілкування, не цікавиться станом її здоров`я, навчанням, розвитком, не бере участі у її житті та не забезпечує належного матеріального утримання, що підтверджується значною заборгованістю зі сплати аліментів.
Усі обов`язки щодо виховання, утримання та піклування про дитину виконує мати спільно зі своїм чоловіком, який фактично виконує щодо позивачки батьківські функції та має намір її усиновити. З огляду на тривале невиконання відповідачем батьківських обов`язків, відсутність належного піклування про дитину та з метою забезпечення її найкращих інтересів, позивачка вважає наявними передбачені статтею 164 СК України підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї доньки ОСОБА_1 . Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дитини - ОСОБА_1 , 25.08.2009, покладено на Орган опіки і піклування виконавчого комітету Новооржицької селищної ради.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Долженко О.М. подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, не надавши належної оцінки письмовим доказам та показанням свідків. Зокрема, матеріали справи, на думку апелянта, підтверджують, що відповідач із 2019 року фактично самоусунувся від участі у житті доньки. Довідка сімейного лікаря та лист директора школи свідчать про те, що батько не цікавився станом здоров`я та навчанням дитини, а всі питання щодо її виховання та забезпечення вирішувала мати. Допитані судом свідки також підтвердили відсутність відповідача у житті доньки. При цьому його поодинокі телефонні дзвінки та невиконані обіцянки, за твердженням апелянта, негативно впливали на психологічний стан дитини.
Крім того, відповідач тривалий час не сплачує аліменти, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 220 101,19 грн, що, на думку апелянта, додатково свідчить про ухилення батька від матеріального утримання доньки.
Також апелянт не погоджується з оцінкою судом висновків органів опіки та піклування. Зазначає, що якщо висновок Новооржицької селищної ради суд не взяв до уваги, зокрема через нез`ясування позиції відповідача, то висновок виконавчого комітету Бердичівської міської ради складено після безпосереднього спілкування з ним. Під час такої бесіди ОСОБА_2 повідомив, що востаннє бачив доньку у 2019 році, матеріально її не підтримує та зі святами не вітає. На переконання апелянта, ці обставини підтверджують тривале та свідоме невиконання відповідачем батьківських обов`язків, а тому суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування, пославшись на його рекомендаційний характер і відсутність виняткових обставин для позбавлення батьківських прав.
Помилковим апелянт вважає і висновок суду про те, що поведінка відповідача зводиться лише до бездіяльності. Зазначає, що повне самоусунення батька від життя дитини протягом понад шести років свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції фактично змішав різні передбачені статтею 164 СК України підстави для позбавлення батьківських прав, пославшись на відсутність жорстокого поводження з дитиною та фактів притягнення відповідача до відповідальності, тоді як ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. 
Належне повідомлення відповідача про розгляд справи та його пасивна процесуальна поведінка протягом судового розгляду, на переконання апелянта, також свідчать про його байдужість до збереження батьківського статусу.
Окремо апелянт звертає увагу на думку позивачки, якій невдовзі виповниться 17 років та яка чітко висловила бажання припинити правовий зв`язок із біологічним батьком з метою подальшого усиновлення її вітчимом, який фактично виконує щодо неї батьківські обов`язки. Вважає, що збереження за відповідачем батьківських прав не відповідає найкращим інтересам дитини та в майбутньому може призвести до виникнення у неї обов`язку щодо утримання батька, який протягом тривалого часу не брав участі в її вихованні та утриманні.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 11 червня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 11:00 год 20 серпня 2026 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання не з`явилися сторони та треті особи, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином та вчасно.
За приписами ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Представник позивача апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з викладених підстав.
Прокурор заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.
Вислухавши пояснення учасників справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 записані батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.16 т.1).
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.01.2016 (справа № 274/5173/15-ц) шлюб між батьками позивача розірвано.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.02.2015 (справа № 274/6787/14-ц) вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно, на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до повноліття дитини.
02.07.2018 мати позивача уклала шлюб з ОСОБА_5 , та змінила прізвище на " ОСОБА_6 ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .
Згідно довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 26.07.2024 та витягу з реєстру Новооржицької територіальної громади від 06.06.2025, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-13 т.1).
Згідно витягу з Єдиного державного демографічного реєстру від 08.08.2018, ОСОБА_3 також зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 26.06.2025 по виконавчому листу 274/6787/14-ц , виданому Бердичівським міськрайонним суду Житомирської області, щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 на утримання доньки ОСОБА_1 , станом на 01.03.2023 заборгованість зі сплати аліментів становила 151370,94 грн, заборгованість зі сплати аліментів станом на 26.06.2025 становить 220101,19 грн (а.с.20 т.1).
Згідно довідки сімейного лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини КНП "ОРЖИЦЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ" ОСОБА_8 від 10.07.2025, ОСОБА_1 на "Д" обліку у сімейного лікаря не знаходиться, хронічних захворювань немає, діагноз: здорова. Лікуванням та доглядом дитини займається мати ОСОБА_4 , з батьком дитини ОСОБА_2 сімейний лікар не знайомий (а.с.23 т.1).
Згідно листа директора Лазірківської ЗОШ І-ІІІ ступенів ім. В.О. Підпалого Новооржицької селищної ради Полтавської області від 10.07.2025 № 98, ОСОБА_1 навчалася у вказаному навчальному закладі з 01.09.2016, у 2025 році закінчила 9 клас та здобула базову середню освіту. Дитина навчалась переважно на середній рівень, школу відвідувала постійно. Протягом усіх років навчання вихованням дитини займалась мати ОСОБА_3 , яка відвідувала шкільні збори та позакласні заходи. З батьком ОСОБА_2 педагогічний колектив не знайомий, жодного разу не відвідував школу, не спілкувався з класним керівником чи адміністрацією школи. Навчанням дитини не цікавився, жодні шкільні збори та позакласні заходи не відвідував (а.с.24 т.1).
Службою у справах дітей виконавчого комітету Новооржицької селищної ради складено акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі її заяви. Згідно акту обстеження у будинку створено умови для проживання, наявні продукти харчування, сезонний одяг, оргтехніка. За цією адресою також проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_3 з ОСОБА_5 . Стосунки, традиції сім`ї: дружні, люблячі (а.с.25 т.1).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого Новооржицької селищної ради, встановлено, що ОСОБА_1 проживає з матір`ю та вітчимом за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку створено умови для проживання. Батько дитини проживає в м. Бердичеві, до 2019 року інколи приїздив до неї, після 2019 року припинив спілкування та участь у її вихованні, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. Зі слів ОСОБА_9 , чоловік її матері ОСОБА_5 замінив їй батька, який її утримує, займається її вихованням, з ним вона радиться. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно дочки ОСОБА_1 .
Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, встановлено, що ОСОБА_1 проживає з матір`ю та вітчимом за адресою: АДРЕСА_1 . Батько після розірвання шлюбу з 2015 з родиною не проживає. Під час бесіди з представниками служби батько повідомив, що останній раз бачив ОСОБА_10 у 2019 році. Аліменти на її утримання батько не сплачував, оскільки офіційно не працював, на день народження доньку не вітав, оскільки вона не вітала його зі святами. Матеріально її не підтримував. Проти позбавлення його батьківських прав заперечує. Думка дитини висловлена у позовній заяві. Батько дитини на засідання комісії не з`явився. Враховуючи думку дитини та рекомендації комісії, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно дочки ОСОБА_1 (а.с.63-64 т.1).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала достатніх та переконливих доказів, які б свідчили про свідоме та умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків та необхідність застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Суд зазначив, що сама по собі бездіяльність відповідача або недостатня його участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав.
При цьому суд врахував, що матеріали справи не містять відомостей про застосування до відповідача заходів впливу чи попереджень щодо необхідності належного виконання батьківських обов`язків, які не дали позитивних результатів, а також доказів жорстокого поводження з донькою або притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків. Наявність заборгованості зі сплати аліментів суд визнав обставиною, яка підлягає врахуванню в сукупності з іншими доказами, однак сама по собі не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Оцінюючи висновки органів опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд зазначив, що такі висновки мають рекомендаційний характер та не містять належного обґрунтування наявності виняткових обставин, які б свідчили про необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. При цьому суд урахував, що висновок Новооржицької селищної ради складено без з`ясування позиції відповідача, якого не було запрошено на засідання відповідної комісії.
Ураховуючи принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, а також практику Європейського суду з прав людини щодо необхідності збереження сімейних зв`язків, суд дійшов висновку про передчасність застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Водночас, зважаючи на пасивну поведінку відповідача щодо виконання батьківських обов`язків, суд визнав за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання доньки та покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 51 Конституції України та положення статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно із частинами 2 і 3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III (далі - Закон № 2402-III) кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до частин 1-3 статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я та безпеку, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). 
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (пункт 2 частини 1 статті 164 СК України).
Позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України має такі особливості: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України").
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків 
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17.
Звертаючись до суду з цим позовом, неповнолітня ОСОБА_1 як підставу для позбавлення батьківських прав зазначала пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо неї.
Колегія суддів враховує чітко висловлену позицію ОСОБА_1 щодо небажання підтримувати правовий зв`язок із біологічним батьком та її бажання бути усиновленою вітчимом, який тривалий час фактично виконує щодо неї батьківські обов`язки. Водночас думка дитини, хоча й має істотне значення при вирішенні спору, не є єдиною та безумовною підставою для позбавлення одного з батьків батьківських прав і підлягає оцінці судом у сукупності з усіма обставинами справи та з урахуванням найкращих інтересів дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц).
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 01.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 29.04.2020 у справі №522/10703/18, від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, від 07.02.2024 у справі №455/307/22.
У постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 зроблено висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 344/17548/21.
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що "зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України)."
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 вказано, що "простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому."
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 463/7762/22.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виснував, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дочки, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.
Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду та вважає, що у цій справі відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав відносно дитини.
Суд відхиляє доводи позивача про ненадання відповідачем матеріальної допомоги на її утримання, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже не свідчить про ухилення відповідачем від виконання обов`язків із виховання дитини.
Сам по собі факт заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав, оскільки не є підтвердженням ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування батьком своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №638/16622/17).
Очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав. 
Аналогічний висновок зазначено Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 04.04.2024 у справі № 553/449/20.
Крім того, місцевий суд відповідно до частини шостої статті 19 СК України обґрунтовано не погодився з висновками органів опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки такі не містять належного та достатнього обґрунтування, а також не містять переконливих мотивів і фактичних даних, покладених в основу таких висновків.
Також висновки не містять аналізу характеру взаємовідносин між батьком та дитиною, відомостей про наявність з боку батька загрози життю, здоров`ю чи нормальному фізичному, психічному та моральному розвитку дитини. Крім того, у висновках відсутні дані про вжиття органами опіки та піклування заходів, спрямованих на налагодження взаємовідносин між батьком та донькою, усунення причин неналежного виконання ним батьківських обов`язків та оцінку можливості зміни його поведінки без застосування такого виключного заходу, як позбавлення батьківських прав.
Окрім того, у висновку Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області зазначено, що ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_9 . 
Заперечення ОСОБА_2 проти позбавлення його батьківських прав свідчить про те, що він не висловив наміру остаточно відмовитися від свого правового статусу батька. 
Бажання неповнолітньої ОСОБА_1 бути усиновленою вітчимом, який фактично бере участь у її вихованні та утриманні, є обставиною, що підлягає врахуванню судом при визначенні найкращих інтересів дитини, однак не звільняє суд від необхідності встановлення передбачених статтею 164 СК України підстав для позбавлення біологічного батька батьківських прав.
Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо тривалого самоусунення відповідача від участі у житті доньки частково знаходять підтвердження матеріалами справи, однак не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про передчасність застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. З огляду на винятковий характер такого заходу, відсутність відомостей про застосування до відповідача раніше заходів впливу та попереджень щодо необхідності зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків, а також заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав, колегія суддів вважає обраний судом першої інстанції захід у вигляді попередження відповідача та встановлення контролю органу опіки та піклування таким, що на цьому етапі відповідає принципу пропорційності та найкращим інтересам дитини. 
Колегія суддів звертає увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Долженко Оксана Миколаївна залишити без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді Н.Й. Григорусь

П.В. Миколайчук

Повний текст постанови складено 24 серпня 2026 року.