Справа № 288/728/26 
Провадження № 2/288/747/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року селище Попільня 
Попільнянський районний суд Житомирської області в складі: 
головуючого судді - Зайченко Є. О., 
з участю секретаря судових засідань – Корнієнко Т.М., 
представника позивача – Яковенка А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , який подає представник – ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі–позивач) звернулася до суду через свого представника – адвоката Яковенка Анатолія Вікторовича (далі-представник позивача, представник) з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (далі-відповідач) про захист прав споживачів, в обґрунтування якої вказує, що до Попільнянського районного суду Житомирської області звернулося ТОВ «Юніт Капітал» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. За вказаною позовною заявою відкрито провадження в цивільній справі №288/2180/25.
Позивач у вказаній справі просить суд стягнути заборгованість з ОСОБА_1 , яка утворилася за кредитним договором № 162572 від 02.12.2024 укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 у розмірі 24 499,42 грн., яка складається з 15 244,73 грн. заборгованості за тілом, 8 653,69 грн. заборгованості за відсотками та заборгованість за комісією 601,00 грн.
Згідно п. 2.1. Договору, кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.2.6. Договору надати Позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.2.2.1 Договору (далі кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п.2.6. Договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором.
П. 2.2. Договору передбачено, що кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника та інші не заборонені законодавством цілі. Типом кредиту є кредит.
Згідно п. 2.2.1. Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 17722.00 грн. (сімнадцять тисяч сімсот двадцять дві грн. 00 коп.) надається не пізніше наступного дня після укладення Договору в наступному порядку: у розмірі 7824.46 грн. для погашення заборгованості Позичальника за договором про споживчий кредит №157998 від 23.10.2024 укладеним з Кредитодавцем; у розмірі 6175.92 грн. на № рахунку/картки Позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті (далі - рахунок Позичальника); у розмірі 3721.62 грн. шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованою згідно п.2.5 індивідуальної частини.
П. 2.3 Договору, передбачає, що проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 330,00% річних. Тип процентної ставки фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються з дня наступного за днем отримання кредиту Позичальником протягом строку кредитування, зазначений в п. 2.6. цієї індивідуальної частини та/або графіком платежів. Розмір процентної ставки незмінний.
Відповідно до п. 2.5. Договору, комісія за надання кредиту складає 3 721,62 грн., що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього Договору за ставкою 21,00% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів Позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п.2.2.1. цієї індивідуальної частини. Розмір комісії за надання кредиту не може бути змінено.
Як вбачається з довідки про підтвердження перерахунку коштів на виконання умов кредитного договору, позивачці було перераховано кошти в розмірі 6175.92 гривень. Однак згідно розрахунку заборгованості, проценти нараховувалися на суму користування кредитними коштами в розмірі 17722.00 грн., яка також включає 3721.62 гривень комісії за надання кредиту.
Представник вважає, що п. 2.5 Кредитного договору, який передбачає нарахування комісії за надання кредиту є несправедливими умовами договору в зв`язку з цим є нікчемним.
В зв`язку з цим є нікчемним також і пункт 2.2.1 кредитного договору, в частині включення в загальну суму кредиту 3721.62 гривень для погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованою згідно п.2.5 індивідуальної частини.
Аналіз змісту оговорів свідчить, що в них не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому ТОВ "Мілоан" не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваних кредитних договорів, а тому положення договорів про споживчий кредит щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісії за надання кредиту, є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
За таких обставин, необхідно дійти висновку, що умови п. 2.5 кредитного договору №162572 від 02.12.2024 є нікчемними, а тому розмір заборгованості за кредитним договором підлягає до перерахунку, за умови утриманих відповідачем суми як комісію за надання кредиту, зарахувавши їх до виплат за тілом кредиту.
Як вбачається із графіку платежу, а також розрахунку заборгованості за кредитним договором, проценти нараховується на залишок тіла кредиту, а тому зарахування суми комісії до виплат за тілом кредиту також вплине на розмір нарахованих процентів.
Враховуючи вищевикладене, позивач просить, визнати порушеними права ОСОБА_1 , як споживача послуг за кредитним договором №162572 від 02 грудня 2024 року, укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 ; Зобов`язати ТОВ «Юніт Капітал», ЄДРПОУ 43541163, здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №162572 від від 02 грудня 2024 року, укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 , зарахувавши здійснені виплати за умовами п. 2.2.1 та п.2.5 (комісія за надання кредиту) Договору в заборгованість за тілом кредиту.
Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 червня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до довідки про доставку електронного документу.
Заслухавши представника позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог, дійшов наступних висновків.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до Договору про споживчий кредит №162572 (Індивідуальна частина), укладеного 02 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "КРЕДІПЛЮС"» (код ЄДРПОУ 40474269) та фізичною особою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), позичальнику було надано грошові кошти на умовах споживчого кредитування. /а.с.13-16/
Як вбачається з Картки обліку виконання договору (розрахунку заборгованості), первісна сума фінансового активу («Надання кредиту») станом на 02 грудня 2024 року визначена в розмірі 17722.00 гривень. /а.с.28-29/
Згідно з Договором факторингу №16042025, укладеним 16 квітня 2025 року в місті Києві між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» (як Клієнтом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (як Фактором, код ЄДРПОУ 43541163), Клієнт відступив, а Фактор прийняв права грошової вимоги до Боржників за Кредитними договорами, перелік яких визначається у відповідних Реєстрах прав вимог. /а.с.22-24/
Відповідно до Акту приймання-передачі Реєстру прав вимог № 3 до Договору Факторингу № 16042025 від 16 квітня 2025 року, підписаного в місті Києві 04 червня 2025 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредіплюс» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» прийняло Реєстр Боржників від 04 червня 2025 року, до якого включено права вимоги за Кредитним договором №162572 від 02 грудня 2024 року стосовно боржника ОСОБА_1 . /а.с.32/
Як вбачається з Витягу з Додатку № 1 до Договору факторингу № 16042025 від 16 квітня 2025 року (Реєстр прав вимог № 3), сформованого 27 жовтня 2025 року, право вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором №162572 від 02 грудня 2024 року було належним чином зафіксовано за новим кредитором - ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». /а.с.30/
Згідно з Карткою обліку виконання договору № 162572, складеною ТОВ «ФК "КРЕДІПЛЮС"», строк дії кредитного договору встановлено до 07 квітня 2025 року. 
Як вбачається з підсумкових показників вищезазначеного розрахунку, загальна сума нарахованого фінансового активу становить - 25499.42 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить - 15244.73 гривень, заборгованість за відсотками - 8653.69 гривень, заборгованість за пенею - 1000.00 гривень та комісія - 601.00 гривень. /а.с.29/
Відповідно до Виписки з особового рахунку за Кредитним договором №162572 від 02 грудня 2024 року, наданої ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 листопада 2025 року (включно) складає - 25499.42 гривень. Згідно з деталізацією цієї виписки, структура заборгованості розподіляється наступним чином: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 15244.73 гривень, прострочена заборгованість за процентами становить - 8653.69 гривень, а прострочена заборгованість за комісією становить 601.00 гривень. /а.с.27/
Як вбачається з Довідки ТОВ «ФК "КРЕДІПЛЮС"» №1883/30-10 від 30 жовтня 2025 року, фінансовою установою підтверджено успішність проведення платіжної транзакції №167809489 від 02 грудня 2024 року щодо перерахування грошових коштів на рахунок позичальника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за кредитним договором № 162572. Сума фактично прийнятого та успішно виконаного переказу за цією транзакцією становить 6175.92 гривень. /а.с.20/
Згідно з позовною заявою ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 , поданою до Попільнянського районного суду Житомирської області, ціна позову (загальна сума вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором) визначена в розмірі 24499.42 гривень. Сплачена сума судового збору за подання цієї заяви становить 2422.40 гривень. /а.с.8-12/ 
20 липня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він просив прийняти та врахувати додаткові пояснення та відмовити у задоволенні позовних вимог, аргументуючи це тим, що у провадженні Попільнянського районного суду Житомирської області перебуває справа № 288/728/26 за позовом ОСОБА_1 (далі Відповідач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі Позивач) про визнання порушеними права ОСОБА_1 , як споживача послуг за кредитним договором №162572 від 02.12.2024. Заперечення Відповідача за первісним позовом та Позивача за зустрічним позовом щодо нібито нікчемності пунктів 2.4 та 2.5 Кредитного договору є безпідставними, грунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, вибірковому застосуванні судової практики та не підтверджуються фактичними обставинами справи. Відповідно до статей 6, 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, визначенні його умов та погодженні будь-яких умов, що не суперечать законодавству, а укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами. Підписуючи Кредитний договір №162572 від 02.12.2024, Позичальник підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами договору, повністю їх розуміє, погоджується з ними та добровільно приймає на себе відповідні зобов`язання. Умовами Кредитного договору чітко та однозначно визначено порядок, розмір та правову природу комісійних платежів. Так, пунктом 2.4 Договору встановлено комісію за управління та обслуговування кредиту, а пунктом 2.5 - одноразову комісію за надання кредиту у розмірі 3 721,62 грн, що становить 21% від загальної суми кредиту. Умовами договору прямо передбачено, що така комісія нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення договору, а її розмір є фіксованим та не може бути змінений. Відповідно до умов кредитного договору, комісія за надання кредиту є одноразовою винагородою за підготовку, організацію та надання Кредитодавцем фінансової послуги кредиту. Комісія за управління та обслуговування кредиту є платою за супроводження кредитних правовідносин у період користування кредитом та прямо визначена договором. При цьому Позичальник підтвердив, що до укладення договору отримав усю інформацію, передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», а також був ознайомлений з Правилами надання грошових коштів у позику, повністю розумів умови кредитування, структуру загальної вартості кредиту, порядок нарахування процентів та комісій. Посилання Відповідача на частину п`яту статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» є необґрунтованими, оскільки спірні умови договору не обмежують прав споживача порівняно із законом та не містять прихованих чи невизначених платежів. Навпаки, інформація про всі комісії була чітко визначена у договорі, доведена до відома Позичальника до моменту його укладення та включена до загальної вартості кредиту. Твердження про те, що комісія за надання кредиту є незаконною лише з тієї підстави, що вона передбачена договором, суперечать принципу свободи договору та усталеній судовій практиці. Законодавство України не містить прямої заборони на встановлення комісії за надання кредиту або комісії за управління та обслуговування кредиту за умови належного інформування споживача про їх розмір та включення до загальної вартості кредиту. Посилання Відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №363/1834/17 є вибірковим та не враховує фактичних обставин цієї справи. У наведеній постанові Верховний Суд виходив із конкретних умов відповідного договору та відсутності належного розкриття змісту окремих платежів. Натомість у даному випадку Кредитний договір містить чітке визначення всіх платежів, їх розміру, порядку нарахування та правової природи, а Позичальник підтвердив отримання повної інформації щодо умов кредитування. Безпідставними є також твердження про відсутність переліку додаткових чи супутніх послуг, оскільки комісія за надання кредиту не є оплатою невизначених або прихованих послуг, а є складовою плати за надання фінансової послуги, прямо погодженою сторонами у договорі. Закон не покладає на кредитодавця обов`язку деталізувати кожну внутрішню організаційну чи операційну дію, пов`язаную із супроводженням кредиту, якщо споживачу належним чином розкрита загальна вартість кредиту та структура платежів. Крім того, Позичальник фактично виконав частину умов договору, отримав кредитні кошти та користувався ними, що свідчить про прийняття ним умов договору, у тому числі щодо сплати комісійних платежів. Водночас доказів того, що Позичальник був введений в оману, не розумів умов договору чи не мав можливості ознайомитися з ними до його підписання, матеріали справи не містять. Доводи про нікчемність пункту 2.2.1 Кредитного договору також є необґрунтованими, оскільки зазначена умова лише визначає порядок погашення комісії за надання кредиту за рахунок кредитних коштів за згодою Позичальника та не суперечить вимогам чинного законодавства. Таким чином, умови Кредитного договору щодо комісії за надання кредиту та комісії за управління й обслуговування кредиту були погоджені сторонами добровільно, відповідають принципу свободи договору, не суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування», не порушують прав споживача та не містять ознак нікчемності, а тому відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову чи здійснення будь-якого перерахунку заборгованості.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Оскільки ОСОБА_1 отримала кошти на цілі, не пов`язані з підприємницькою чи професійною діяльністю, на укладений договір у повній мірі поширюються імперативні норми Закону України «Про споживче кредитування». 
Відповідно до статті 2 Закону України "Про споживче кредитування" метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.
Стаття 3 Закону України "Про споживче кредитування" визначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).
Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що: 
«31.14. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування»;
31.15. Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування»;
31.16. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту;
31.17. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо;
31.18. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту;
31.19. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»;
31.20. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил;
31.22. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту;
31.23. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості;
32.4. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено;
33.5. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що : «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними».
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». 
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 29) зазначено, що: «банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку».
Дослідивши зміст Договору про споживчий кредит №162572 від 02 грудня 2024 року, суд встановив, що у ньому відсутній будь-який перелік додаткових, супутніх фінансових чи адміністративних послуг первісного кредитодавця, які б реально надавалися споживачу ОСОБА_1 за плату в розмірі 3721.62 гривень. Визначення комісії як «винагороди за підготовку, організацію та надання кредиту», що міститься у розділі «Терміни та визначення», свідчить про те, що фінансова установа поклала на споживача витрати за дії, які вона вчиняла виключно у власних комерційних інтересах для забезпечення своєї господарської діяльності. 

За таких обставин, положення пункту 2.5 та пункту 2.2.1 (в частині включення до загальної суми кредиту 3721.62 гривень для безготівкового розрахунку за комісію) Кредитного договору №162572 від 02 грудня 2024 року є нікчемними з моменту їх укладення на підставі частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». 
Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або його частина не утворює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Оскільки включення суми комісії в розмірі 3721.62 гривень до складу основного боргу відбулося на підставі нікчемних умов договору, збільшення номінального розміру тіла кредиту до 17722.00 гривень є безпідставним. Відповідно, подальше нарахування процентів за ставкою 330.00% річних, а також штрафних санкцій (пені) на цю частину суми основного боргу, є повністю незаконним та підлягає скасуванню шляхом перерахунку. 
Стосовно обрання належного способу захисту прав споживача, суд зазначає наступне. 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зазначено, що: « застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21))».
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 та від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 вказала, що у разі наявності спору щодо виконання зобов`язань за договором, сторона правочину вправі обґрунтовувати свої вимоги або заперечення нікчемністю його окремих положень. При цьому ефективним способом захисту поновлення права позичальника є пред`явлення позову про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості з виключенням платежів, нарахованих або внесених на виконання нікчемного пункту правочину.

ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» як новий кредитор, відповідно до статті 514 ЦК України, набуло право вимоги до ОСОБА_1 в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Оскільки умови про комісію є нікчемними в силу закону з моменту укладення договору, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» не набуло законного права вимоги в частині стягнення зазначеної комісії та нарахованих на неї процентів. 
Тому вимога позивача про зобов`язання ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» здійснити повний перерахунок заборгованості за Кредитним договором №162572 від 02 грудня 2024 року із зарахуванням утриманих як комісія коштів у розмірі 3721.62 гривень у рахунок зменшення реального тіла кредиту та відповідним перерахунком суми відсотків і пені є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
Стосовно позовної вимоги в частині «визнати порушеними права ОСОБА_1 як споживача послуг за кредитним договором», суд зазначає та керується наступними мотивами. 
Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав здійснюється у способи, визначені статтею 16 Цивільного кодексу України, або іншими законами. 
За своєю правовою природою, кожна особа, яка звертається до суду, очікує на застосування такого способу захисту, який би призвів до реального поновлення її суб`єктивних матеріальних прав, усунення перешкод у їх реалізації або припинення правопорушення.
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїх рішеннях (зокрема, у справах «Му things vs. Ukraine», «Kudla vs. Poland») неодноразово наголошував, що засіб захисту, який вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути «ефективним» як у теорії, так і на практиці. Ефективний засіб - це засіб, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню, або забезпечує належне відшкодування за майнове чи немайнове порушення.
Аналогічна імперативна правова позиція закріплена у практиці Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у постановах від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Верховний Суд зазначив, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати, чи наводить позивач належний спосіб захисту; якщо ж позовна вимога сама по собі не здатна поновити порушене право особи, такий спосіб захисту є неналежним/неефективним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.
У даній справі позивач ОСОБА_1 , окрім матеріально-правової вимоги про зобов`язання ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» здійснити перерахунок заборгованості, зазначає самостійну вимогу про визнання її прав порушеними. 
Проте, вищевказана вимога не є самостійним цивільно-правовим способом захисту у розумінні статті 16 ЦК України та спеціального законодавства, оскільки не створює жодних нових правових наслідків, не припиняє майнових претензій кредитора та не зобов`язує відповідача до вчинення будь-яких примусових дій на користь споживача.
Саме по собі судове визнання порушення, без застосування судом конкретного матеріального механізму, жодним чином не захищає фінансове та майнове становище позивача від неправомірних нарахувань. 
З огляду на вищевикладене, оскільки вимога про «визнання прав порушеними» сама по собі є неефективною, не призводить до реального поновлення суб`єктивних прав споживача і не усуває предмету матеріального спору, вона є безпідставною, у зв`язку з чим у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою–третьою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає деталізований опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату робіт (наданих послуг) адвоката встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано суду наступні докази:
1. Договір - доручення про надання правничої допомоги від 08 травня 2026 року;
2. Додаткову угоду №б/н від 08 травня 2026 року до Договору про надання правничої допомоги;
3. Акт приймання-передачі наданих послуг від 28 травня року із деталізованим переліком виконаних робіт, наданих послуг та їх вартістю;
4. Платіжний документ (квитанцію) № 82741222-1 від 28 травня 2026 року про сплату коштів у розмірі 5000.00 гривень.
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Оцінивши надані докази в їх сукупності за правилами статті 89 ЦПК України, суд доходить висновку, що факт надання професійної правничої допомоги та її фактичної оплати позивачем є належним чином підтвердженим, а надані докази є належними, допустимими та достатніми.
Заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та значенням справи для сторони. Клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу від іншої сторони в порядку частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України не надходило.
З огляду на викладене вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в повному обсязі в розмірі 5000.00 гривень.
Зважаючи на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно, розподіл судових витрат має бути здійснений за правилами, визначеними статтею 141 ЦПК України. 
Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Пільги щодо сплати судового збору за подання цієї категорії позовів також передбачені Законом України «Про судовий збір». 
Зважаючи на те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі закону, а її матеріально-правові вимоги щодо зобов`язання вчинити перерахунок заборгованості задоволено повністю, судовий збір у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає примусовому стягненню з відповідача на користь держави. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України; статтями 16, 216, 512, 514, 1054 ЦК України; статтями 8, 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування»; статтями 22, 24 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

ВИРІШИВ:
Позов  ОСОБА_1 , який подає представник – ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» про захист прав споживачів – задовольнити частково.
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, офіс 333; код ЄДРПОУ: 43541163) здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №162572 від 02 грудня 2024 року, укладеного між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 , зарахувавши здійснені виплати за умовами п. 2.2.1 та п.2.5 (комісія за надання кредиту) Договору в заборгованість за тілом кредиту.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, офіс 333; код в ЄДРПОУ: 43541163) в дохід держави судовий збір у розмірі 1064 гривень 96 копійок. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 34, офіс 333; код в ЄДРПОУ: 43541163) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000.00 гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського
районного суду     Є. О. Зайченко