ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/54376/24
адміністративне провадження № К/990/646/26, № К/990/9087/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Олендера І.Я.,
суддів: Ханової Р.Ф.,  Гончарової І.А., 

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційні скарги Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року (судді: Кучма А.Ю. (головуючий), Аліменко В.О., Безименна Н.В.) та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року (судді: Кучма А.Ю. (головуючий), Аліменко В.О., Безименна Н.В.) у справі № 320/54376/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, третя особа: Державна податкова служба України, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:
І. Суть спору
1. ОСОБА_1 (далі - позивач, платник податків, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі - відповідач, контролюючий орган, ГУ ДПС у м. Києві), третя особа: Державна податкова служба України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.08.2024: форми «ПС» № 92634240203, форми «Р» № 92641240203 та форми «Р» №92640240203.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір позики в розумінні Податкового кодексу України для цілей оподаткування є поворотною фінансовою допомогою, оскільки передбачає нарахування процентів за користування коштами (позикою), отримані кошти (позика) є обов`язковими до повернення, а позикодавець не є фінансовою установою. Отже, на думку позивача, отримані ним доходи в сумі 30 036 059,50 грн є штрафною санкцією, сплаченою позичальником за порушення термінів повернення позики, тобто зазначені доходи отримані позивачем внаслідок прострочення виконання позичальником договірного зобов`язання, а тому не оподатковуються податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням встановлених у справі обставин та правового регулювання спірних правовідносин, контролюючий орган дійшов обґрунтованих висновків, що фізичною особою ОСОБА_1 безпідставно не включено до складу загального річного оподатковуваного доходу отримані кошти у сумі 30 036 059,50 грн у вигляді відсотків (винагороди) за договором позики, чим порушено вимоги п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України. Крім того, несплата позивачем до бюджету податку на доходи фізичних осіб слугувало підставою для донарахування позивачу грошових зобов`язань із сплати військового збору (з урахуванням штрафних санкцій) та штрафу за ненадання до перевірки Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподаткованого доходу.
4. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просив скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у справі № 320/54376/24 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 14.08.2024: форми «ПС» № 92634240203, форми «Р» № 92641240203 та форми «Р» №92640240203. Суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема, за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Суд апеляційної інстанції зазначив, що аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.08.2022 у справі №295/5195/20, від 22.11.2023 у справі № 740/5435/20, від 04.06.2025 у справі №1423/2327/2012 та від 30.06.2020 у справі №591/2089/18. Також, суд апеляційної інстанції вказав, що річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання та нараховуються виключно тоді, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, тобто за період після такого прострочення. У зв`язку з зазначеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 30% річних (30 036 059,50 грн) є відсотками, отриманими позивачем від боржника ОСОБА_2 внаслідок прострочення виконання ним зобов`язання за Договором позики, то вони не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та відповідно не оподатковуються ні податком на доходи фізичних осіб, ані військовим збором.
6. Додатковою постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі № 320/54376/24 частково задоволено заяву ОСОБА_1 . Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, код ЄДРПОУ 44116011) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень). В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з урахуванням предмету позову, його ціну та складність спору, об`єм виконаної адвокатом роботи, сума 47500,00 грн не є співмірною, а тому наявні підстави для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 10000,00 грн, що буде, за даних обставин справи, справедливим і співмірним відшкодуванням таких.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погодившись із рішеннями суду апеляційної інстанції ГУ ДПС у м. Києві подало касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі № 320/54376/24.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, відповідно до п.п. 69.2 п. 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, зі змінами внесеними Законом України від 12 травня 2022 року № 2260-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану», відповідно до наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 15.05.2024 №3407-п, виданого ГУ ДПС у м. Києві з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору із задекларованого доходу в рядку 11.3 податкової декларації про майновий стан і доходи фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2018 по 31.12.2018.
За результатами перевірки складено акт від 11.07.2024 № 86370/Ж5/26-15-24-02- 03/2974901870 та встановлено наступні порушення: п.п. «а» п. 176.1 п.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу; п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, з урахуванням вимог п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України, не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік у сумі 5 406 490,71 грн із отриманого доходу у сумі 30 036 059,50 грн; п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 161 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних Положень Податкового кодексу України, не нараховано, та не перераховано до бюджету військовий збір у сумі 450 540,89 грн.
На підставі акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 14.08.2024: форми «ПС» № 92634240203 про застосування штрафної санкції в сумі 1 020,00 грн за порушення вимог п.п. «а» п. 176.1 п. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України (ненадання до перевірки Книги обліку доходів і витрат); форми «Р» № 92641240203 про збільшення суми грошового зобов`язання за податком на доходи фізичних осіб в сумі 5 406 490,71 грн та нарахування штрафної санкції в сумі 1 351 622,68 грн; форми «Р» № 92640240203 про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору в сумі 450 540,89 грн та нарахування штрафної санкції в сумі 112 635,22 грн.
Не погоджуючись із висновками акту перевірки та прийнятими на їх підставі податковими повідомленнями-рішеннями 06.09.2024 засобами електронного зв`язку позивач подав до Державної податкової служби України скаргу від 06.09.2024, яка рішенням контролюючого органу про результати розгляду скарги № 33016/6/99-00-06-01-03-06 від 01.11.2024 залишена без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що фізичною особою ОСОБА_1 не включено до складу загального річного оподатковуваного доходу отримані кошти у сумі 30 036 059,50 грн у вигляді відсотків (винагороди) за договором позики, чим (на думку контролюючого органу) порушено вимоги п.п. 164.2.2 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України.
Згідно відомостей з державного реєстру фізичних осіб за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 фізична особа ОСОБА_1 не отримував доходи, які не підлягають оподаткуванню. При цьому, встановлено, що згідно з договором позики від 19.01.2018 фізична особа ОСОБА_2 (Позичальник) позичив (взяв у борг) у фізичної особи ОСОБА_1 (Позикодавець) 121 006 200,00 грн з терміном повернення коштів - до 19.02.2018.
Також, у п.4 договору позики зазначено, що у разі прострочення Позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням 30-ти відсотків річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
Розпискою про отримання коштів від 19.01.2018 фізична особа ОСОБА_2 (позичальник) підтвердив отримання грошової суми у розмірі 121 006 200,00 грн.
Відповідно до наданої письмової вимоги ОСОБА_1 від 20.03.2018 фізична особа ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про не повернутий борг за договором позики від 19.01.2018 та вимагає ОСОБА_2 повернути борг із відсотками за користування позикою, сума яких на 19.03.2018 становить 2 784 800,22 грн (розрахунок проведений ОСОБА_1 за період з 20.02.2018 по 19.03.2018 включно).
Письмовою вимогою від 10.12.2018 фізична особа ОСОБА_1 (Позикодавець) повторно інформує фізичну особу ОСОБА_2 (Позичальник) про не повернуті копії за договором позики від 19.01.2018 та вимагає ОСОБА_2 повернути позику разом із відсотками за користування, сума яких становить 29 140 945,20 грн (розрахунок проведений ОСОБА_1 за період з 20.02.2018 по 09.12.2018 включно).
Відповідно до листа фізичної особи ОСОБА_2 від 18.12.2018, останній повідомив позивача про заборгованість перед ОСОБА_1 зі сплати позики у розмірі 121 006 200,00 грн та зі сплати відсотків у розмірі 30 036 059,50 грн (розрахунок проведений за період з 20.02.2018 по 18.12.2018 включно).
Розпискою про отримання грошових коштів від 19.12.2018 фізична особа ОСОБА_1 (Позикодавець) підтвердив отримання коштів від фізичної особи ОСОБА_2 (Позичальник): грошової суми (борг) у розмірі 121 006 200,00 грн та 30 036 059,50 грн відсотків за користування позикою відповідно до умов договору позики від 19.01.2018.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
9. Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій контролюючий орган зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Так, відповідач у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги дійшов помилкових висновків, що у межах спірних правовідносин, річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання та нараховуються виключно тоді, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, тобто за період після такого прострочення, а оскільки нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 30% річних (30 036 059,50 грн) є відсотками, отриманими від боржника ОСОБА_2 внаслідок прострочення виконання ним зобов`язання за Договором позики, то вони не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та відповідно не оподатковуються ні податком на доходи фізичних осіб, ані військовим збором. Контролюючий орган зазначає, що зазначене не стосується питань оподаткування такого доходу позивача.
Крім того, відповідач зазначає, що практика Верховного Суду, на яку посилався суд апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення також не є релевантною спірним правовідносинам у справі, що розглядається та не стосується питання оподаткування такого доходу платника податків. Відповідач звертає увагу, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору (у відповідності до п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст. 164 ПК України). Вказує, що якщо в договорі про надання позики буде передбачено обов`язок нараховувати фізичній особі проценти за користування коштами, такі проценти у розумінні ПК України не будуть вважатися процентами, оскільки не відповідають терміну «процентів», визначеному у п.п. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 ПК України. В цілях оподаткування такі кошти на підставі п.п. 164.2.2 п. 164.2 ст. 164 ПК України слід розглядати як суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору і оподатковувати податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18%, визначеною п. 167.1 ст. 167 ПК України.
Контролюючий орган вказує, що зазначена позиція є послідовною та викладена в загальнодоступному інформаційно-довідковому ресурсі ДПС України (категорія 103.02).
Зазначене не було враховано судом апеляційної інстанції, що у своїй сукупності призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права та порушень норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення.
10. Позивачем відзивів на касаційні скарги надіслано не було.
11. Касаційний розгляд справи проведено в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
12. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
13. Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм матеріального права та дотримання норм процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.
14. У справі, що розглядається суд апеляційної інстанції розглянувши позовні вимоги, дійшов висновку про наявність правових підстав для їх задоволення, зокрема, зазначаючи про те, що оскільки нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 30% річних (30 036 059,50 грн) є відсотками, отриманими позивачем від боржника ОСОБА_2 внаслідок прострочення виконання ним зобов`язання за Договором позики, то вони не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та відповідно не оподатковуються ні податком на доходи фізичних осіб, ані військовим збором.
15. Суд зазначає про помилковість таких висновків суду апеляційної інстанції.
16. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пункту 15.1 статті 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України встановлено, що платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб резидента є, окрім іншого, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1. статті 163 Податкового кодексу України).
Статтею 164 Податкового кодексу України визначено базу оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом (пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України).
Згідно з підпунктом 164.2.6 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, оподатковуваний дохід (прибуток), не включений до розрахунку загальних оподатковуваних доходів минулих податкових періодів та самостійно виявлений у звітному періоді платником податку або нарахований контролюючим органом згідно із цим Кодексом.
Згідно з положеннями підпункту 164.2.2 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору.
Так, згідно з положеннями частин другої, третьої статті 1049 Цивільного кодексу України позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з положеннями статей 1047 та 1048 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У справі, що розглядається судами попередніх інстанцій встановлено (що не заперечується та не спростовується позивачем), що згідно з договором позики від 19.01.2018 фізична особа ОСОБА_2 (Позичальник) позичив (взяв у борг) у фізичної особи ОСОБА_1 (Позикодавець) 121 006 200,00 грн з терміном повернення коштів - до 19.02.2018.
Також, у п. 4 договору позики зазначено, що у разі прострочення Позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням 30-ти відсотків річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Згідно з положеннями статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розпискою про отримання коштів від 19.01.2018 року фізична особа ОСОБА_2 (позичальник) підтвердив отримання грошової суми у розмірі 121 006 200,00 грн.
Відповідно до листа фізичної особи ОСОБА_2 від 18.12.2018 року, останній повідомив позивача про заборгованість перед ОСОБА_1 зі сплати позики у розмірі 121 006 200,00 грн та зі сплати відсотків у розмірі 30 036 059,50 грн (розрахунок проведений за період з 20.02.2018 по 18.12.2018 включно).
Розпискою про отримання грошових коштів від 19.12.2018 фізична особа ОСОБА_1 (Позикодавець) підтвердив отримання коштів від фізичної особи ОСОБА_2 (Позичальник): грошової суми (борг) у розмірі 121 006 200,00 грн та 30 036 059,50 грн відсотків за користування позикою відповідно до умов договору позики від 19.01.2018.
Отже, судом першої інстанції встановлено (що не заперечується та не спростовується позивачем), що позивачем від фізичної особи ОСОБА_2 (Позичальник) було отримано 30 036 059,50 грн відсотків за користування позикою.
Оскільки вказана сума була нарахована саме за користування позикою, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в цілях оподаткування такі кошти на підставі положень підпункту 164.2.2 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України слід розглядати як суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору.
Відповідно до підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 Податкового кодексу України платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.
Згідно з положеннями пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих), у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Таким чином, з урахуванням вказаних положень чинного законодавства та встановлених у цій справі обставин, Суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік в сумі 5 406 490,71 грн (з урахуванням положень підпункту 164.2.2 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України) із отриманого доходу у сумі 30 036 059,50 грн, який не включено позивачем до складу загального річного оподатковуваного доходу. При цьому, судом встановлено, що розрахунок податку на доходи фізичних осіб (а також розмір військового збору) є вірним та не спростованим позивачем.
Крім того, згідно з положеннями підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.
Форма такого обліку та порядок його ведення затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 23.06.2017 № 591 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та Порядку ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу».
Отже, Суд зазначає, що у межах спірних правовідносин суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що контролюючим органом було у відповідності до вимог чинного законодавства прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.08.2024 форми «Р» № 92641240203 та похідних від нього податкових повідомлень-рішень 14.08.2024 форми «ПС» № 92634240203 та форми «Р» № 92640240203, а також щодо відсутності правових підстав для їх скасування.
Таким чином, узагальнюючи наведене вище, Суд зазначає, що необхідно погодитися із висновками суду першої інстанції про те, що наявними у справі доказами підтверджується наявність правових підстав у контролюючого органу для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Зважаючи на порядок застосування вказаних норм чинного податкового законодавства (зокрема, щодо обов`язків платників податків сплачувати податки та збори), встановлені судом першої інстанції обставини в комплексному аналізі наявних у матеріалах справи доказів, підтверджують зроблені судом першої інстанції висновки щодо правомірності прийняття оскаржуваних рішень контролюючим органом. Натомість позивачем не було спростовано та доведено належними, достатніми та допустимими доказами безпідставність вказаних висновків контролюючого органу щодо недотримання позивачем вимог чинного податкового законодавства та неправомірність спірних у справі, що розглядається, рішень.
17. Щодо посилань суду апеляційної інстанції на правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18.08.2022 у справі №295/5195/20, від 22.11.2023 у справі № 740/5435/20, від 04.06.2025 у справі №1423/2327/2012 та від 30.06.2020 у справі №591/2089/18, Суд зазначає, що такі не є релевантними спірним правовідносинам та не стосуються питань оподаткування відповідних доходів платника податків. 
18. За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, який надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, вказав про необґрунтованість таких позовних вимог. Рішення суду першої інстанції відповідає закону і скасовано судом апеляційної інстанції помилково.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
19. Судами першої та апеляційної інстанції в повній мірі встановлено фактичні обставини справи.
20. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
21. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України).
22. З огляду на зазначене, Суд приходить до висновку, що касаційна скарга Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі № 320/54376/24 підлягає частковому задоволенню.
23. При цьому враховуючи, що за результатами розгляду цієї справи Суд дійшов висновку, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі № 320/54376/24 підлягає скасуванню, то з урахуванням приписів статей 139, 252 Кодексу адміністративного судочинства України додаткова постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у цій справі також має бути скасована, як невід`ємна частина рішення про вирішення справи по суті позовних вимог, без надання оцінки доводам контролюючого органу наведеним відповідачем в касаційній скарзі на підтвердження протиправності вказаного рішення.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі № 320/54376/24 скасувати, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2025 року у цій справі залишити в силі.
Скасувати додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі № 320/54376/24.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	І.Я.Олендер Р.Ф. Ханова   І.А. Гончарова