ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
19 серпня 2026 року
м. Харків
справа № 638/5124/24
провадження № 22-ц/818/3731/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Тичкової О.Ю., Кружиліної О.А.
за участю секретаря – Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 02 березня 2026 року, постановлене суддею Рибальченко Л.М., 
В С Т А Н О В И В :
У березні 2024 року АТ "Універсал Банк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання банківських послуг "Monobank" від 22 травня 2019 року у розмірі 98178,41 грн. станом на 15 січня 2024 року та судовий збір у розмірі 3028 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 22 травня 2019 року між AT "Універсал банк" та ОСОБА_1 укладено договір, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 50000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок. Згідно умов договору ОСОБА_1 зобов`язалась щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості та проценти за користування кредитом. У порушення умов кредитного договору від 22 травня 2019 року про належне, повне і своєчасне виконання зобов`язань, ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не сплачує щомісячні платежі, в результаті чого станом на 15 січня 2024 року ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 98178,41 грн., в тому числі: 98178,41 грн. - заборгованість за тілом кредиту.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 02 березня 2026 року позовні вимоги Акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Універсал банк" заборгованість за договором про надання банківських послуг "Monobank" від 26 листопада 2020 року у розмірі 98178 (дев`яносто вісім тисяч сто сімдесят вісім) грн 41 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Універсал банк" судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, частково задовольнити позовні вимоги, вважає, що стягненню з відповідача підлягає фактично отримана відповідачкою грошова сума у розмірі 3118,00грн.
Зазначає, що доказів здійснення електронної ідентифікації чи автентифікації особи відповідачки при укладенні договору про споживчий кредит станом на момент укладення спірного договору матеріали справи не містять, тобто позивач не надав до суду належних доказів, на підставі яких суд першої інстанції зміг би дійти висновку, що саме відповідачка ОСОБА_1 підписала вищевказаний договір, в тому числі шляхом накладення електронного підпису. надані позивачем роздруківки електронних документів начебто підписаних відповідачем не можуть вважатися належними та допустимими доказами з тих підстав, що позивач не надав до суду доказів підтвердження накладеного ЕЦП відповідача, доказів цілісності електронних документів начебто підписаних відповідачем, а також не надав до суду доказів авторства ЕЦП відповідача, у матеріалах справи відсутні протоколи створення електронного підпису або інші докази накладення електронного підпису відповідачкою ОСОБА_3 , у тому числі і на Умови та правила банківського обслуговування. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотримання передбаченої законом форми. Тому вимоги про стягнення грошових сум згідно з умовами такого договору не підлягають задоволенню. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.11.2019р. у справі №621/74/19. Щодо питання подвійного стягнення зазначає, що як вбачається із «деталізованої виписки про рух коштів по картці», несанкціонований овердрафт надано 16.05.2021р. і визначений він у цій виписці як «переведення витрат в розстрочку», тобто фактично позивач цим овердрафтом без згоди споживача погасив увесь використаний кредитний ліміт разом із процентами. Наголошує, що законом передбачена пряма заборона кредитодавцю використовувати несанкціонований овердрафт у договорі про споживче кредитування. Так, загальні втрати по картці складають 275429,67грн., несанкціонований овердрафт – 52178,41грн., поповнення картки за весь період користування – 177251,26грн., тобто від`ємне значення (різниця) становить: 275429,67 – 52178,41 – 177251,26 = 46000,00грн. Саме такий кредитний ліміт встановлений банком 24.11.2021р., тобто вже після застосування несанкціонованого овердрафту, і саме ця сума вірогідно є фактичною заборгованістю відповідача. Таким чином, тіло кредиту після 16.05.2021р. (після повного погашення через овердрафт) складає 46000,00грн., і це без врахування сум погашення власними коштами. Звертає увагу на те, що за період з 16.05.2021р. по 01.11.2022р. відповідачкою здійснено внесення грошей на картку у розмірі 42 882,00грн. За таких підстав, поверненню підлягають грошові кошти із розрахунку вищевказаної фактичної заборгованості – 46000,00грн. з урахуванням погашення відповідачем тіла кредиту після 16.05.2021р. - 42 882,00грн, тобто кінцева сума до погашення складає: 46000,00 – 42882,00 = 3118,00грн.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 22 травня 2019 року.
Анкета-заява містить детальну інформацію щодо особи ОСОБА_1 , зокрема дату її народження, індивідуальний податковий номер, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону, а також соціальний статус. В анкеті-заяві містяться відповідні сторінки паспорта відповідача, які скопійовані ним та надані до анкети в електронному вигляді.
Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами і правилами обслуговування в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank / Universal Bank, Таблицею обчислення вартості кредиту і Паспортом споживчого кредиту, що розміщені за посиланням www.monobank.ua/rates, складають договір про надання банківських послуг.
Підписанням анкети-заяви ОСОБА_1 засвідчила генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним їй відкритим ключем, яка буде використовуватися для накладання електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення його дій згідно з договором. Визнала, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису.
До анкети-заяви банком було долучено витяг з Умов і правил обслуговування в АТ «Універсал Банк» про надання банківських послуг щодо продуктів monobank/ Universal Bank, Тарифи та Паспорт споживчого кредиту Чорної картки monobank.
На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом, якого є платіжна картка НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки про розмір встановленого ліміту, ОСОБА_1 встановлювались наступні кредитні ліміти: 22.05.2019 на 5000 грн; 12.12.2019 на 15000 грн; 01.02.2020 на 20000 грн; 23.09.2020 на 25000 грн; 04.02.2021 на 50000 грн; 24.11.2021 на 46000 грн.
До позовної заяви позивач долучив розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 15.01.2024, яка становить 98178,41 грн (загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)).
Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11, частини 2 статті 509 ЦК України, підставами виникнення зобов`язань є договори та інші правочини.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір (оферту), відповіді про прийняття цієї пропозиції (акцепту), яка має бути повною і безумовною (статті 640-642 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі № 191/5077/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-383/2010).
На підтвердження факту укладення кредитного договору позивачем надано суду копію анкети-заяви до договору про надання банківських послуг від 22 травня 2019 року, яка містить власноручні підписи представника банку та позичальника ОСОБА_1 із світлокопіями її паспорту та РНОКПП, а також печатку Monobank АТ "Універсал Банк", що свідчить про дотримання сторонами письмової форми кредитного договору.
Згідно частини 2 статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні регламентовані Законом України "Про електронну комерцію", який визначає порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно статті 3 цього Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частин 3-6,8 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Суд першої інстанції належним чином дослідив надані банком докази та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту укладення між сторонами кредитного договору, надання кредитних коштів та наявності заборгованості.
Разом з тим, необхідно зазначити, що Анкета-заява містить паспортні та анкетні дані відповідача, водночас, в анкеті відсутні дані про розмір встановленого кредитного ліміту, процентну ставку, строк кредитування, наслідки порушення умов кредитування, тощо. В даній анкеті-заяві є лише посилання на те, що ОСОБА_1 погоджується на зміну в односторонньому порядку Банком розміру встановленого кредитного ліміту.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку AT «Універсал Банк»),
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст. З ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, в тому числі і кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов однією із сторін оформлений у формулярах або інших стандартних формах.
У постанові Великої палати ВС від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яка є релевантною стосовно порядку укладання договору кредиту було зазначено наступну правову позицію щодо належного стандарту доведення факту узгодження Умов та правил банківських послуг.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що наданий позивачем витяг з Умов за відсутності доказів, що відповідач з ними ознайомився при підписанні Анкети-заяви є достатнім доказом укладення договору кредиту на тих умовах, які там зазначені.
В матеріалах справи відсутнє підтвердження із зазначенням дати та часу одержання відповідачем у електронному вигляді Умов обслуговування рахунків фізичних осіб в АТ «Універсал Банк», Паспорту споживчого кредиту «картка Monobank», та Тарифів. Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 була ознайомлена саме з наданими позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог Умовами, Тарифами та Паспортом споживчого кредиту.
Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі №6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 в справі №194/1126/18. Тобто судова практика зі спірних правовідносин є сталою і незмінною.
Щодо заборгованості за наданим тілом кредиту, судова колегія зазначає наступне.
На підставі укладеного договору відповідач ОСОБА_1 отримала кредитну картку, на яку зарахований кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка.
Крім того, на підтвердження позову банком була надана виписка по картці.
Отже, надана позивачем виписка з банківського рахунку відповідача є належним доказом отримання ним коштів, оскільки відображає рух коштів та доводить користування відповідачем кредитними коштами та неналежне виконання ним своїх обов`язків з погашення кредиту.
Відповідно до положень статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", пунктів 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписка з банкового рахунку є первинним документом, що підтверджує здійснені по банківському рахунку операції.
Верховний Суд у справі № 554/4300/16-ц наголосив, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки по картковим рахункам можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором
Виписка з особового карткового рахунку відповідача свідчить, що умови укладеного сторонами кредитного договору позивачем були виконані, відповідач активно користувався кредитними коштами.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 активно користувалася грошима, здійснювала погашення заборгованості за кредитом.
Суд першої інстанції не в повній мірі дослідив виписку по картці та розрахунок за договором б/н від 22.05.2019 року, укладений між «Універсал Банк» та клієнтом ОСОБА_1 , та відповідно не надав належної оцінки цьому доказу.
Банк зазначає, що баланс рахунку складає мінус 52178,41 гривень, тобто дана сума є овердрафтом. Позивач зазначив, що Овердрафт пояснюється так: «Якщо на рахунку клієнта не вистачає власних коштів для оплати заборгованості, то заборгованість збільшується на суму заборгованості за договором по відсоткам до погашення, по неустойці. При цьому банк надає кредит згідно з договором в розмірі зазначеної заборгованості та направляє кредитні кошти на погашення вказаної в цьому пункті заборгованості, а саме: відсотків за користування лімітом, неустойки за прострочені платежі згідно з тарифами».
Проте укладений сторонами договір не передбачає права банку самостійно списувати відсотки за користування кредитними коштами за рахунок овердрафту.
Водночас позивач, нарахувавши відповідачу проценти за користування кредитними коштами, не обліковував ці проценти на окремому рахунку, а здійснював переведення цих процентів у тіло кредиту шляхом їх погашення новими кредитними коштами, для чого збільшував кредитний ліміт (овердрафт).
У такий спосіб позивач за час дії кредитного договору нарахував відповідачу 52 710,55 грн процентів та здійснив їх погашення за рахунок виданого кредиту. У такий спосіб збільшилася заборгованість за основною сумою (тілом) кредиту на суму 52 710,55 грн.
Тобто заборгованість по тілу кредиту збільшувалася не за рахунок того, що відповідач використовував кредитні кошти на споживчі потреби, а за рахунок того, що позивач, збільшуючи кредитний ліміт, погашав прострочені проценти цими новими кредитними коштами. Ці кредитні кошти позивач обліковував як виданий відповідачу кредит, який відразу списувався позивачем на погашення прострочених процентів.
Отже, погасивши прострочені проценти новими кредитними коштами, фактично відбувалося нарахування процентів на прострочені проценти.
Крім того, наведений розрахунок не дає змоги визначити, яка частина коштів була спрямована на сплату відсотків, а яка на погашення основної суми кредиту.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнути з відповідача заборгованість у сумі 46000 грн., у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості у розмірі 52178,41 – відмовити.
Відповідач в апеляційній скарзі навела власний розрахунок, згідно якого вирахувала із загальної суми витрат 275429,67грн. несанкціонований овердрафт у сумі 52178,41грн. та суму внесених нею за весь період користування – 177251,26 грн., також вирахувала за період з 16.05.2021р. по 01.11.2022р. внесені нею кошти у розмірі 42 882,00грн., отже вважає, що стягненню з неї підлягає 3118,00грн.
Колегія суддів вважає наведений розрахунок відповідача помилковим, оскільки у виписці по картці зазначена загальна сума зарахувань 177 251,26 грн., до яких входила і сума, яку внесла відповідач за період з 16.05.2021р. по 01.11.2022р. у розмірі 42 882,00 грн.
Колегія суддів зазначає, що розрахунок має бути чітким, отже вважає, що розрахунок відповідача є лише її суб`єктивним баченням.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Звертаючись до суду з позовом, АТ «Універсал Банк» сплатило судовий збір у розмірі 3028 грн. Враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог (46,8 %), з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1417,10 грн. 
Звертаючись з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2000 грн., оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1064 грн.
Шляхом взаємозаліку з ОСОБА_5 на користь АТ «Універсал Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 353,10 грн.
Керуючись ст.ст.367,368, .374, 75,381,382-384,389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 02 березня 2026 року – змінити в частині суми стягнення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Універсал банк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 46000 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Універсал банк" судовий збір у розмірі 353,10 грн. 
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий –        Н.П. Пилипчук

Судді –        О.Ю. Тичкова

О.А. Кружиліна