Справа №705/878/22
2/705/87/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого – судді Піньковського Р.В. 
при секретарі Романовій О.М.
за участі відповідача-позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії, 
У С Т А Н О В И В:
Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 31.12.2015. 
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Відповідач ознайомлений із умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується його підписом у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банку про їх затвердження. 
Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача, останній публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та правила надання банківських послуг», які є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Вважають, що таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. 
На думку позивача, у вказаному випадку фактично був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. 
Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000 грн. 
В процесі користування кредитом відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у відповідному розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку, яка додається до позовної заяви. 
Банк, зі своєї сторони, свої зобов`язання по вказаному договору виконав, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними котами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач свої зобов`язання не виконував, тому у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 15.12.2021 року має заборгованість у розмірі 18071,09 грн., яка складається із: 14617,91 грн. – заборгованості за тілом кредиту; 3453,18 грн. – заборгованість за простроченими відсотками.
На цей час відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, у зв`язку з чим звернулися до суду з цим позовом. 
Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 31.12.2015 у розмірі 18071,09 грн., що утворилася станом на 15.12.2021 та сплачені судові витрати у розмірі 2481,00 грн. 
Представник відповідача за первісним позовом подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив з задоволенні позову відмовити, оскільки позовні вимоги банку щодо стягнення з відповідача заборгованості відповідно до анкети-заяви від 31.12.2015 не відповідають дійсності. Позивачем не долучено жодного документу, який би підтверджував, що сторонами було досягнуто домовленостей стосовно умов кредитування, відповідач обізнаний з сумою кредиту, відсотками, порядком, строками та термінами їх списання.
Анкета-заява не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача. Із даної заяви вбачається, що пам`ятка клієнта, яка є невід`ємною частиною договору – відповідачеві не видавалась. 
Крім того, позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу як кредитні кошти та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кошти. Також, АТ КБ «Приватбанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого ОСОБА_1 кредиту, тому відповідно перевірити розмір нарахованої суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже вважає доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.
Вважає неправдивими посилання позивача на умови договору, відповідно до яких він надав дозвіл банку здійснювати автоматичне списання коштів з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, оскільки такого пункту Анкета-заява не містить, а інших договорів він не підписував і не ознайомлювався з ними. Інформація з виписки за договором за період з 31.12.2015 по 17.12.2021 протирічить та не відповідає інформації, яка міститься в розрахунку заборгованості, який сформований безпосередньо позивачем. Виписка за договором, що сформована станом на 17.12.2021 вказує, що відповідачем використано коштів з рахунку 148 322,39 грн., а надходження на карту становлять лише 130 251,30 грн.
Оскільки відсутні підписані умови та правила щодо процентів, пені, штрафів, то такі умови є нікчемними відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Банком заявлено позов про стягнення заборгованості у розмірі 18071,09 грн, в той час, як банком безпідставно списано з відповідача суму коштів у розмірі 38296,17 грн.
При цьому банк, просить стягну з відповідача тіло кредиту в розмірі 14617,91, комісію 2694,81 грн. та пеню 150 грн., хоча сума безпідставно списаних з відповідача суму коштів у розмірі 38296,17 грн., в повній мірі покриває тіло кредиту і ще є залишок надмірно сплаченої суми.
Враховуючи різницю між сумою погашених за рахунок тіла кредиту відсотків, пені, комісії і розміром нарахованої заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованість відповідача за простроченим тілом кредиту, заборгованість відповідача за простроченим тілом кредиту відсутня. Відтак позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Не погоджуючись з твердженнями відповідача у відзиві, представник позивача подав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що між банком та відповідачем був укладений договір приєднання, з умовами та правилами отримання якого, відповідач був ознайомлений. В результаті дій відповідача, йому було відкрито картковий рахунок, доступ до якого можливий за допомогою карти та фінансового телефону.
Вважають, що ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини оскільки визначає поняття споживчого кредиту, як коштів, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Оскільки клієнт на сьогоднішній день не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався картою, що говорить про прийняття Клієнтом діючих умов банківського обслуговування, а тому заперечення Відповідача вважають необґрунтованими. 
Надані Позивачем документи, а саме: наказ про затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви; виписка по рахунку; довідка щодо виданих кредитних карток Відповідачу, підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, а також укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення Відповідача до банку з метою подальшого укладення договору. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання Відповідачем кредитного рахунку починаючи із 31.12.2015. 
Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через Р08-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. При проведенні претензійно-позовних заходів ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів та нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по карті. 
Доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка по рахунку, згідно якої вбачається, що Відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що Відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Тому посилання Відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. 
Крім того, вважають, заявлений відповідачем до стягнення розмір правової допомоги є завищеним та таким, що не відповідає складності справи, що розглядається.
Представником відповідача за первісним позовом подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому стверджує, що у наданій позивачем анкеті-заяві відсутні усі складові кредитного договору, тому намагання довести суду, що між сторонами укладено саме кредитний договір є марними та необґрунтованими. 
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-ХІІ). 
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023- XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 
Жодного кредитного договору, в розумінні Цивільного кодексу України, між відповідачем та позивачем не укладалося, тому посилання позивача що при укладенні кредитного договору сторонами було досягнуто усіх істотних умов є необґрунтованим та не підтверджується жодним документом який міститься в матеріалах справи.
Стверджує, що між сторонами взагалі не було укладено кредитного договору в належній (письмовій) формі, адже в анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутня вказівка на будь-який розмір кредитного ліміту у відповідній графі, а також в анкеті-заяві відсутня будь-яка позначка навпроти будь-якої послуги в графі «Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Тарифами Приватбанку, прошу надати мені перераховані нижче послуги». В анкеті-заяві також немає посилання на розмір та грошову одиницю коштів, які за твердженнями позивача були надані у кредит, на відсотки за користування кредитом, на порядок зміни розміру кредитного ліміту, тобто можливого тіла кредиту, на порядок та строки повернення кредиту, на наслідки неповернення коштів позичальником, тощо. 
Стосовно гонорару адвоката, вказує, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. 
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визнання розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в статті 43 Конституції України. 
Під час розгляду справи представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 – адвокат Зимненко Є.В. подав до суду зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії. Свої позовні вимоги обґрунтував наступним. 31.12.2015 в Публічному акціонерному товаристві “Комерційний Банк “ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку (договір про надання послуг) (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців і керівників корпоративні клієнтів).
Цей договір не є договором приєднання, що укладається з дотриманням вимог статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), так як позивач не приєднався до запропонованих умов та правил цього договору. 
Вказаний Банком договір ОСОБА_1 не підписував, а отже між сторонами не було досягнуто домовленості щодо умов надання кредитних коштів, пені, сплати відсотків за кредитом, порядку погашення заборгованості.
Так як відсутні підписані відповідачем Умови та Правила надання банківських послуг у Приват Банку, то будь-яке списання відсотків, пені, комісії є безпідставним, а такі умови є нікчемними в силу положень закону. Відповідно до частини другої статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. 
Згідно виписки за договором № б/н від 31.12.2015 станом на 17.12.2021, яка надавалась АТ “КБ “ПриватБанк” вбачається, що з рахунку позивача без достатньої правової підстави списано банком відсотки погашені за рахунок кредиту в розмірі 38 296 грн. 17 коп., дані кошти, які сплачені на погашення заборгованості, без урахування погашення тіла кредиту.
Ця сума коштів списувалася банком на погашення відсотків, пені та комісії, а не на тіло кредиту, що в порушення умов договору, не визначено. Факт отримання відсотків, пені та комісії, які не встановлено договором та списано, банком не заперечується, визнано та підтверджено наданими банком виписками розрахунками, а тому отримання та списання коштів є належним доказом безпідставності набуття коштів, які належать ОСОБА_1 . 
Отже, АТ КБ «Приватбанк» привласнив (набув у власність) кошти в сумі 38296,17 за рахунок фізичної особи ОСОБА_1 за відсутності правової підстави для набуття такого майна.
Списання коштів АТ “КБ “ПриватБанк” з рахунку ОСОБА_1 в розмірі 38 296 грн. 17 коп. не легітимізовано, зокрема, Правилами та Умовами, доданими до анкети-заяви, додатковими угодами, іншими її складовими. Тому відсотки, пеня і комісія не являють собою складову договору, оскільки такі умови не підписано позивачем і не визначено анкетою заявою.
Анкета-заява від 31.12.2015, яка підписана ОСОБА_1 , містить лише анкетні дані позивача, його контактну інформацію. 
Крім того, у вказаній анкеті-заяві позивач бажає лише оформити картку без зазначення бажаного кредитного ліміту за цією платіжною карткою, зокрема даних про умови кредитування, які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту у ній також не зазначено. 
За період з 31.12.2015 по 15.12.2021 позивачем сплачено за кредитом загальну суму в розмірі 130 251 грн. 30 коп. Відповідачем списано відсотків, пені, комісії, які не легітимізовані між сторонами за кредитом на загальну суму в розмірі 38 296 грн. 17 коп. 
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону від 30.09.2015) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
Оскільки умови договору про стягнення процентів, пені та комісії не підписувалися позивачем, а отже є нікчемними в силу положень закону, та не потребують визнання їх недійсними або нікчемними на підставі судового рішення. Тому, відсутність погодження позивачем положень правочину щодо сплати відсотків, пені та комісії (пряма вказівка на нікчемність цих пунктів) з моменту укладення анкети-заяви, має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. 
А отже, належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених позивачем з часу укладення договору платежів та зарахувати списані відповідачем суми в рахунок погашення відсотків, пені, комісії в розмірі 14 617 грн 91 коп. в рахунок погашення тіла кредиту, шо призведе до відновлення порушених прав позивача та відповідача, а залишок коштів в розмірі 23 678 грн 26 коп., які спрямовано банком на виконання умов, яких не існувало, не підписано та не укладено, повернути позивачу, оскільки такі умови є нікчемними в силу закону. 
В період з 2015 по 2021 роки з картки ОСОБА_1 неправомірно, без будь-яких договірних правовідносин АТ “КБ “ПриватБанк” списувалися відсотки за ставкою 3,4%, 3,5% та 3,6% за користування кредитними коштами, призначенням платежу яких зазначалось «списання відсотків за використання кредитного ліміту», пеня та комісія. Загальна сума абсолютно безпідставно набутих відповідачем грошових коштів становить 38 296 грн. 17 коп. 
Спірні грошові кошти (відсотки, пеня, комісія) набуті АТ “КБ “ПриватБанк без правової підстави, а тому у банку виникає зобов`язання перед позивачем здійснити перерахунок сплачених позивачем коштів в погашення тіла кредиту, а іншу частину коштів повернути, як безпідставно отримане майно, оскільки відсутня правова підстава для отримання грошових коштів (відсотків, пені комісії), і має повернути ці кошти на підставі положень статті 1212 ЦК України.
Звертає увагу суду, що правова підстава щодо отримання банком коштів (відсотки, пеня, комісія) між сторонами не виникала, в анкеті - заяві чи будь - якому іншому правочині 13 складовими до нього щодо сплати, списання, утримання відсотків, пені та комісії не передбачено і такі умови не зазначено, а тому оспорювана сума вважається отриманою відповідачем абсолютно безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що має бути зарахована банком на погашення тіла кредиту (14 617 грн. 91 коп.), а залишок суми підлягає поверненню ОСОБА_1 (23 678 грн 26 коп.)
Просить суд, зобов`язати Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за анкетою заявою №б/н від 31.12.2015 з часу її укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 14 617 грн. 91 коп. на погашення тіла кредиту, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення відсотків, пені, комісії, а надлишок сплачених коштів повернути ОСОБА_1 . 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» ( юридична адреса : 01001, м. Київ, вул. Грушевського, Ід, код - 14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ., ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) надмірно сплачені, абсолютно безпідставно набуті кошти в розмірі 23 678 грн 26 коп.
Визнати зобов`язання ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» за анкетою-заявою №б/н від 31.12.2015 припиненими.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн.
Представник відповідача за зустрічним позовом АТ КБ «Приватбанк» подав до суду письмові пояснення на зустрічний позов, в яких зазначив, що оскільки відповідачем-позивачем ОСОБА_1 невірно обраний спосіб захисту його прав, то позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають до задоволення. Також вважають, що заявлена відповідачем-позивачем ОСОБА_1 сума витрат на правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн. є завищеною та необґрунтованою.
У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, він же відповідач за зустрічним позовом, АТ КБ «Приватбанк» підтримав позовні вимоги банку, просив їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії відмовити, оскільки ОСОБА_1 не вірно обрано спосіб захисту його права.
Вважає, що відповідач за первісним позовом не довів, що він не має боргу перед банком, або має борг в іншому розмірі, ніж вказано у наданому розрахунку згідно виписки по рахунку відповідно до укладеного останнім договору від 31.12.2015, яка є первинним бухгалтерським документом та засвідчує існування боргу у ОСОБА_1 в розмірі 18071,09 грн. Розрахунку, який би містив суму боргу або його відсутність відповідачем не надано.
Крім того, відповідачем за первісним позовом не вказані відповідні норми діючого ЦК України, на підставі яких існують умови для припинення існуючих у нього зобов`язань перед банком.
У судовому засіданні відповідач за первісним позовом, він же позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» оскільки 31.12.2015 він підписав лише анкету-заяву, яка не містила жодних відомостей стосовно істотних умов кредитного договору. Підтвердження ознайомлення його з Умовами та тарифами, що діяли в 2015 році Представник позивача-відповідача не надав. Стверджує, що з порядком нарахування, стягнення та списання відсотків, пені та комісії не обізнаний. Підтверджує, що коштами користувався і надавав кошти на погашення, але на погашення саме заборгованості.
Разом із цим зустрічний позов підтримав та просив задовольнити оскільки вважає, що АТ КБ «Приватбанк» безпідставно нарахував та стягнув з його рахунку кошти на погашення відсотків, тоді як такі кошти ним сплачувалися на погашення поточної заборгованості тіла кредиту. Просив залишок коштів після перерахунку заборгованості та погашення тіла кредиту стягнути на його користь, як безпідставно набуті банком. Крім того, просив суд визнати припиненими його зобов`язання перед банком за анкетою-заявою б/н від 31.12.2015. 
Суд, заслухавши сторони, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, перевіривши обставини відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов таких висновків.
Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву № б/н від 31.12.2015 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої відповідач за первісним позовом уклав із банком договір про надання банківських послуг, серед який передбачено зокрема кредитування. 
14.06.2018 відбулася державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». 
Згідно з наданим банком розрахунком, відповідач за вказаним кредитним договором станом на 15.12.2021 має заборгованість у розмірі 18 071,09 грн., яка складається із: 14 617,91 грн. – заборгованості за тілом кредиту; 3453,18 грн. – заборгованість за простроченими відсотками. 
Позивачем за первісним позовом на підтвердження отримання кредитних коштів ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано виписку по картковому рахунку за договором б/н за період 31.12.2015 по 17.12.2021, з якої вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами, здійснював розрахунки за допомогою коштів, що містились на картках емітованих за вказаним картковим рахунком. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц зазначив, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. 
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Вирішуючи спір в частині вимог первісного позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в сумі 3 453,15 грн. суд зазначає наступне.
При розгляді справи судом враховується правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17-ц, згідно якої Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Необхідність доказування ознайомлення відповідача з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку підтверджується правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у справі № 6-2320цс16 від 22.03.2017, в якій було скасовано рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у зв`язку з тим, що «суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту».
Таким чином, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в довідці про умови кредитування, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Анкета-заява, що підписана ОСОБА_1 , яка додана позивачем за первісним позовом до позовної заяви, не містить посилань на розмір кредиту, умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов Договору тощо. Отже, відсутні докази домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, як складову договору.
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
За таких обставин, факт підписання відповідачем анкети-заяви (укладеного між сторонами кредитного договору) сам по собі не може бути підставою для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 453,18 грн., оскільки банком не доведено належними та допустимими доказами факт погодження між сторонами умов кредитування в частині визначення конкретного розміру відсотків за користування кредитом у межах наданих банківських послуг, з яких виходив позивач за первісним позовом у наданому розрахунку заборгованості. Отже в цій частині первісний позов задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В даному випадку, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо встановленого договором розміру процентів, то наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає обставинам справи та не може бути в цій частині прийнятий судом як належний доказ. За таких обставин, для розрахунку заборгованості за відсотками за укладеним між сторонами по справі кредитним договором, який є предметом розгляду в даній справі, тобто для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері економіки та фінансів, що потребує залучення експерта. Однак під час розгляду справи сторонами не ставилось питання про залучення відповідного експерта для визначення розміру заборгованості та відповідних клопотань про призначення експертизи не заявлялося, тому суд позбавлений можливості самостійно визначити розмір такої заборгованості.
Вирішуючи спір в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», суд приходить до висновку про їх часткове задоволення з наступних підстав.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21).
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності.
Задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу (зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17 провадження 14-53цс21).
Позивач за зустрічним позовом, він же відповідач за первісним, не погоджуючись з розміром боргу, який просить стягнути кредитор АТ КБ «Приватбанк», просить зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок існуючої заборгованості та повернути кошти, які на його думку, банк з нього стягнув за відсутності на те правових підстав. Також, у зв`язку з цим просить визнати припиненими зобов`язання за анкетою-заявою № б/н від 31.12.2015.
Суд вважає такий спосіб захисту невірним, оскільки кредитор уже ініціював судовий процес та звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, що позбавляє боржника можливості заявляти окремий позов про здійснення перерахунку заборгованості та про визнання відсутності права вимоги в кредитора. Аналогічна правова позиція є сталою та зазначалася у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15ц, а саме «п.65. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та обов`язку боржника не є належним способом захисту». 
За таких обставин суд вважає, що в задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити. 
Вирішуючи вимогу позивача за зустрічним позовом в частині стягнення з банка надмірно сплачених коштів у розмірі 23 678 гривень 26 копійок, суд зазначає наступне.
На підтвердження своїх позовних вимог відповідач за первісним позовом, він же позивач за зустрічним, надав розрахунок коштів на суму 38 296,17 гривень, які, на його думку, були зараховані банком без правової на те підстави на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення відсотків, пені, комісії та є безпідставно набутими коштами АТ КБ «Приватбанк»
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. (зазначене узгоджується з висновками Верховного суду викладеними у постанові від 23 січня 2020 року в справі №910/3395/19).
Як зазначає позивач за зустрічним позовом, визначена ним сума коштів 38 396,17 грн., що безпідставно набуті АТ КБ «Приватбанк», підлягає розподіленню на погашення заявленого позивачем за первісним позовом тіла кредиту в розмірі 14 617,91 грн., а залишок в сумі 23 678,26 грн. поверненню власнику.
Суд дослідивши наявні в матеріалах справи документи, не погоджується з наданим позивачем за зустрічним позовом розрахунком оскільки останній містить інформацію виключно щодо розподілу коштів, які списувалися банком на погашення відсотків, пені, комісії без урахування руху коштів по рахунку в цілому, а отже є фрагментарним та таким, що не відображає всіх обставин використання коштів по рахункам ОСОБА_1 , відкритим за анкетою-заявою № б/н від 31.12.2015.
Суд враховує, що надані банком розрахунок заборгованості та виписка по рахунку містять повну та узгоджену між собою інформацію щодо руху коштів на рахунку ОСОБА_1 , відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованості. З наданих документів вбачається, що відповідачем за первісним позовом було витрачено коштів за отриманими картками на загальну суму 113 905,13 грн. та внесено на погашення заборгованості 130 079,00 грн. Різниця між фактично використаними коштами та внесеними на погашення заборгованості становить 16 164,90 грн.
Як було встановлено судом під час розгляду справи, підписана сторонами анкета-заява № б/н від 31.12.2015 не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, а тому всі суми, що сплачувалися відповідачем в межах погашення заборгованості за вказаною анкетою-заявою, підлягають зарахуванню на погашення тіла кредиту.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 09.01.2020 у справі №643/5521/19 (провадження №61-20093св19).
Оскільки відповідачем було витрачено коштів за отриманими згідно анкети-заяви № б/н від 31.12.2015 картками в розмірі, що є меншим ніж внесено на погашення заборгованості за кредитом, то слід дійти висновку, що кошти в розмірі 16 164,90 грн. були безпідставно отримані АТ БК «Приватбанк» на підставі анкети-заяви від 31.12.2015, а тому вказаний розмір коштів підлягає до стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 . Отже позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 23 678 гривень 26 копійок підлягають частковому задоволенню, оскільки суд дійшов висновку про необхідність стягнення коштів у розмірі 16 164 гривні 90 копійок, яка є різницею між фактично використаними та внесеними коштами на погашення заборгованості за кредитним рахунком ОСОБА_1 , а отже є безпідставно набутим АТ КБ «Приватбанк» майном.
За встановлених обставин справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні первісного позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю наявності заборгованості в розмірі 18 071,09 грн.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.
Згідно ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Позивач за зустрічним позовом просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50000,00 грн. та на підтвердження понесених судових витрат надав Договір про надання професійної правничої допомоги № 01/12-22 від 01 грудня 2022 року, укладений з адвокатом Зимненком Є.В., акт прийому-передачі наданих послуг від 27.04.2023, відповідно до якого адвокатом надані послуги вартістю 50000 гривень 00 копійок, та квитанцію до прибуткового касового ордеру №53 від 27.04.2023.
Не погоджуючись із сумою заявлених ОСОБА_1 до стягнення витрат на правничу допомогу, представник АТ КБ «Приватбанк» надав до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу до мінімальної розумної суми, що підлягає компенсації відповідно до діючого законодавства. Вказане обґрунтував тим, що граничний розмір компенсації витрат встановлюється Постановою КМУ № 590 від 27.04.2006 р. "Про граничні розмірі компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" а тому "... граничний розмір витрат, пов`язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується сорок відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. 
Вважають розмір заявлених витрат не є обґрунтованим та пропорційним до предмета судової справи, з урахуванням ціни позову, а саме:
- “написання відзиву на позовну заяву у розмірі 20000 грн.” - тариф не є пропорційним до складності справи, а також враховуючи те, що фактично відзив по справі по суті зводиться лише до повторювання тез щодо тотожності умов та правил надання банківських послуг, що висловлені у постанові ВСУ від 11.03.2015 р. провадження 6-16-цс15. 
- “написання заперечень по справі у розмірі 5000 грн.” - також враховуючи складність справи та судову практику, а також відсутність зазначеного витраченого часу на це, вважають такі витрати також не співмірними з реальною складністю справи.
Щодо затрат на участь у засіданні: 
Заявлені витрати не відповідають критерію реальності та розумності їхнього розміру, сума таких витрат у розмірі 1000 грн не відповідає критеріям розумності оскільки: - на сьогоднішній день є механізм участі у судовому засіданні через відеоконференцію, а підстав для очної участі у простій судовій справі адвокатом не наведено.
У акті виконаних робіт не зазначено час, а тому не може бути оцінено співмірність розміру витрат із витраченим часом, таким чином це також викликає сумнів щодо розміру витрат на підготовку процесуальних документів. 
АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вважає, що сума витрат, що заявлена стороною відповідача: значно перевищує встановлені діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу; сума витрат є неспівмірною із складністю цивільної справи, та не є пропорційною щодо витраченого часу; не є доведеною, що була фактичною та неминучою.
Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»)
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»).
При визначені розміру витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 , судом враховуються заперечення представника АТ КБ «Приватбанк» щодо неспівмірності заявлених відповідачем вимог. 
Суд, враховує неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу з реальним обсягом такої допомоги у суді, часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді), ціни позову. Дана справа є незначної складності і як наслідок не потребувала пошуку та вивчення представником відповідача-позивача ОСОБА_1 значної кількості судової практики, вивчення та глибинного аналізу документів, необхідних для складення зустрічного позову, відзиву та інших документів. 
Отже, з огляду на викладене, враховуючи заперечення представника АТ КБ «Приватбанк» щодо понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, з урахуванням, викладених аргументів та клопотання про зменшення заявлених вимог, суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги у розмірі 50000,00 грн. не відповідають критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних, неспівмірні із виконаною роботою, ціною позову, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.
З огляду на зазначене у сукупності, суд дійшов висновку, що до стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн., що є співмірними наданим представником відповідача-позивача послугам зі складністю справи та виконаним обсягом робіт, ціною позову та значенням справи для позивача.
Керуючись ст.ст. 509, 512, 514, 526, 527, 530, 626, 629, 1046-1049, 1054, 1212 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) надмірно сплачені кошті в розмірі 16 164 гривні 90 копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог зустрічного позову – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Р. В. Піньковський