ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 серпня 2026 року | Справа № 280/5324/26 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовною заявою ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
про визнання протиправним рішення про відмову у перетині державного кордону України та відшкодування завданих збитків, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якій позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення від 23.02.2026 № 488 про відмову у перетині державного кордону України громадянину ОСОБА_1 , прийняте посадовою особою Військової частини НОМЕР_1 ;
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 10 646,51 грн.;
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що прибув на Окремий контрольно-пропускний пункт « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України, НОМЕР_2 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_1 ), з метою перетину державного кордону України. Стверджує, що позивачем надано уповноваженій службовій особі підрозділу охорони державного кордону чинний закордонний паспорт, військово-обліковий документ (з VIN-кодом), Резерв + в якому наявне бронювання, та Наказ № 150 про надання відпустки з правом перебування за кордоном, додатково надано довіреність від 01.04.2026 № 17 про надання права заступнику директору з управління персоналом права підпису наказів на всі види відпусток, документи військового обліку, документи щодо оформлення трудових відносин працівників та інші кадрові документи та наказ від 12.01.2026 № 10 «Про внесення змін до Наказу № 25 від 23.04.2024 про встановлення права підпису документів, що забезпечують виробничо-господарську діяльність ТОВ «Запорізький завод кольорових металів» та викладення у новій редакції», яким директору з управління персоналом та заступнику директору з управління персоналом надано право підпису наказів на всі види відпусток, документи військового обліку, документи щодо оформлення трудових відносин працівників та інші кадрові документи. Проте, Начальником 1 групи віпс (тип А) ВПС Старокозаче» капітаном ОСОБА_2 було винесено рішення № 488 від 23.02.2026 про відмову у виїзді з України з покликанням на відсутність дозволу керівника про виїзд за кордон. Покликається на те, що в усних поясненнях капітан ОСОБА_3 мотивувала рішення тим, що Наказ № 150 підписаний не директором підприємства, а заступником директора з управління персоналом. Вважає, що така вимога неунормована, а відтак сама по собі протиправна Вказує також, що через безпідставну відмову в перетині кордону позивач поніс значні збитки, а саме: при поїздці до Окремого контрольно-пропускного пункту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Державної прикордонної служби України позивач загалом був змушений проїхати 430 км в нічний час, що завдало моральної шкоди, в додаток до стресу від дій посадової особи відповідача. Просить задовольнити позов.
Відповідач позовні вимоги не визнав, у письмовому відзиві від 25.06.2026 вх.№35791 посилається на те, що в/ч НОМЕР_1 не розуміє, яким саме чином позивач міг надати на перевірку довіреність від 01 квітня 2026 року № 17, в той час як спроба перетину кордону була 23 лютого 2026 року, тобто за два місяці до підписання даної довіреності. Також покликається на те, що наданий позивачем наказ про надання відпустки підписаний Заступником директора з управління персоналом, тобто інша посадова особа, яка навіть не фігурує в Наказі № 10. Зазначає, що такі розбіжності між документами позивача та реальністю викликали у посадової особи в/ч НОМЕР_1 об`єктивні сумніви в меті поїздки, що об`єктивно могло призвести до рішення про відмову. Вказує, що наявність у позивача права на відстрочку від призову, у зв`язку з бронюванням не надає позивачу права на перетин кордону. Звертає увагу, що оскаржуване рішення про відмову у перетині кордону є актом індивідуальної дії, не має нормативного характеру і фактично вичерпало свою дію фактом його виконання, а тому при пред`явленні позивачем повного пакету документів, які надають право на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину кордону України за наявності на це законних підстав. Просить відмовити у позові.
У відповіді на відзив вх. № 38410 від 08.07.2026 вказує, що згідно з посадовою інструкцією та внутрішнім розподілом обов`язків, Заступник директора з управління персоналом має повне право підпису таких документів у період відсутності директора або в межах делегованих повноважень. Зазначає, що при перетині кордону посадовим особам ДПС України позивачем була надана Довіреність № 15 від 01.04.2025 на ім`я заступника директора з управління персоналом Ратнікова О.А., що була видана йому як посадовій особі підприємства при прийомі на роботу, згідно з Наказом про прийняття на роботу № 118к від 31.03.2025 і є підтвердженням повноважень підписанта згідно з чинним законодавством України, Статутом підприємства та його внутрішніми регулятивними документами. Вказує, що на момент перетину кордону 23.02.2026 інспектору було надано чинний, легітимний та актуальний на той час пакет документів: чинний закордонний паспорт, військово-обліковий документ (з VIN-кодом), відомості системи «Резерв+» з наявним бронюванням, а також Наказ № 150 від 19.02.2026 про надання відпустки з правом перебування за кордоном. Зазначає, що у рішенні № 488 від 23.02.2026 про відмову в перетині державного кордону причиною відмови вказано відсутність дозволу керівника про виїзд за кордон. Додатково зазначає, що сама вимога щодо «дозволу керівника» як окремого самостійного документа не встановлена безпосередньо Правилами перетинання державного кордону, затвердженими постановою КМУ № 57 від 27.01.1995. За відсутності законодавчо визначених форми, змісту та порядку надання такого дозволу, вимога про надання наказу підписаного виключно керівником, не ґрунтується на Правилах перетинання державного кордону та навіть на наданих Міністерство юстиції України роз`ясненнях, в яких вимагається надання витягу з наказу. Наказ про надання відпустки був наданий. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 23.06.2026 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/5324/26.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.
23.02.2026 громадянин ОСОБА_1 прибув на Окремий контрольно-пропускний пункт «Старокозаче» Державної прикордонної служби України, НОМЕР_2 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_1 з метою перетину державного кордону України.
Начальником 1 групи віпс (тип А) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » капітаном ОСОБА_2 було винесено рішення № 488 від 23.02.2026 про відмову у виїзді з України. Підставою відмови зазначено: «відсутній дозвіл керівника про виїзд за кордон».
Не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач звернувся із вказаною позовною заявою до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Конституційні права і свободи людини і громадянина згідно із статтею 64 Конституції України не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, а також гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон №389-VIII).
Згідно з ст.1 Закону №389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану відповідно до ст.2 Закону №389-VIII є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
В указі Президента України про введення воєнного стану згідно з статтею 6 Закону №389-VIII серед іншого зазначаються зокрема, вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (пункт 5 частини першої цієї статті).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 (далі - Указ № 64/2022) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого неодноразово продовжена.
Пунктом 2 Указу №64/2022 постановлено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Пунктом 3 цього Указу встановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану як встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Тобто, повноваження Кабінету Міністрів України встановлювати особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів, делеговане саме статтею 8 Закону №389-VIII.
Правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначені приписами статті 20 Закону №389-VIII. Зокрема: 
- правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону;
- в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені права і свободи людини і громадянина, передбачені частиною другою статті 64 Конституції України;
- у процесі трудової діяльності осіб, щодо яких запроваджена трудова повинність, забезпечується дотримання таких стандартів, як мінімальна заробітна плата, мінімальний термін відпустки та час відпочинку між змінами, максимальний робочий час, врахування стану здоров`я особи тощо. На час залучення працюючої особи до виконання трудової повинності поза місцем її роботи за трудовим договором за нею після закінчення виконання таких робіт зберігається відповідне робоче місце (посада).
Тобто вказані приписи статті 20 Закону №389-VIII дозволяють дійти висновків, що в умовах дії особливого правового режиму воєнного стану цим Законом визначено правовий статус громадян, обмеження їх прав та гарантій їх здійснення. Такі обмеження прав у свою чергу характеризуються законністю мети, легітимністю підстав таких обмежень, обсягом прав, які підпадають під такі обмеження, межі, визначені тимчасовим періодом дії особливого режиму воєнного стану. Вказане цілком узгоджується з приписами статті 64 Конституції України, норми якої знайшли своє продовження у правовому регулюванні Закону №389-VIII.
Приписи статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI визначають загальні процедури прикордонного контролю, серед яких зокрема передбачено:
перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом (частина перша).
початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України (частина друга).
пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами (частина третя).
Пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року №1455, який прийнятий відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону № 389-VIII, встановлено, що перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Отже, законодавством встановлена загальна умова для всіх громадян України для перетину державного кордону крім паспортних документів в передбачених законодавством випадках також мати підтверджуючі документи.
З огляду на введення в Україні воєнного стану, гарантоване частиною першою статті 33 Конституції України конституційне право на свободу пересування зазнало тимчасових обмежень в силу дії особливого правового режиму воєнного стану в країні, що цілком узгоджується з вимогами статті 64 Основного Закону.
Верховний Суд у постанові від 09 березня 2023 року у справі № 600/2520/22-а зазначав, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак таке втручання прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету.
Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 затверджено правила перетинання державного кордону громадянами України (далі – Правила №57, у редакції на час спірних правовідносин).
Згідно з п. 2 Правил №57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:
1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
2) дипломатичний паспорт;
3) службовий паспорт;
4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);
5) посвідчення особи моряка;
6) посвідчення члена екіпажу.
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Пунктом 12 Правил №57 установлено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.
Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. З метою перевірки паспортних та підтверджуючих документів уповноважені службові особи Держприкордонслужби безоплатно, зокрема шляхом електронної інформаційної взаємодії, у встановленому законодавством порядку одержують інформацію, у тому числі з інформаційних (автоматизованих), інформаційно-комунікаційних систем і довідкових систем, реєстрів і банків даних, держателем (адміністратором) яких є органи державної влади або органи місцевого самоврядування, зокрема інформацію з обмеженим доступом. Використання такої інформації здійснюється із дотриманням законодавства про захист персональних даних.
У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Відповідно до пункту 2-6 Правил №57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в пунктах 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, пункті 2-14 цих Правил, а також осіб, які мають дипломатичний ранг Надзвичайний і Повноважний Посол та припинили дипломатичну службу.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку.
Не є спірним між сторонами той факт, що позивач на момент спірних правовідносин мав статус заброньованої особи з відстрочкою від призову на військову службу до 08.05.2026, що підтверджується електронним військово-обліковим документом з бази даних «Резерв+».
Крім того, як свідчать матеріали справи, позивач не підпадає під будь-які категорії на які поширюються виключення, встановлені пунктом 2-6 Правил № 57, а також, позивач не належить до осіб, перелічених у пункті 2-14 Правил № 57, які мають право перетинати державний кордон на підставі відповідних рішень про службові відрядження.
Суд наголошує, що Правила № 57 у редакції, чинній станом на 23.02.2026, коли позивач мав намір перетнути державний кордом, не містять прямої вимоги щодо подання заброньованою особою під час перетинання державного кордону у відпустку окремого дозволу керівника підприємства на виїзд за кордон як обов`язкового документа. Не наведено відповідних норм і в оскаржуваному рішенні.
Тож, суд зауважує, що відповідачем ухвалено оскаржуване рішення з підстав, не передбачених законодавством, що свідчить про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам обґрунтованості.
Крім того, оскаржуване рішення не відповідає фактичним обставинам, оскільки позивачем було надано посадовій особі відповідача окрім документів, передбачених Правилами № 57, Наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький завод кольорових металів» № 150 від 19.02.2026 про надання відпустки ОСОБА_1 з дозволом перебування на території Республіки Молдова з 23.02.2026 по -04.03.2026, підписаний заступником директора з управління персоналом та засвічений печаткою підприємства.
При цьому суд зауважує, що відповідач необґрунтовано ставить під сумнів документ, який містить печатку підприємства та підпис посадової особи, оскільки встановлення наявності чи відсутності повноважень в особи-підписанта за межами повноважень відповідача, враховуючи обставини даного спору.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України суб`єкт владних повноважень не може діяти на власний розсуд при відсутності прямої правової підстави. Висунення прикордонним органом до особи додаткових вимог, не передбачених нормативно-правовими актами, є втручанням у конституційне право особи на свободу пересування понад межі, встановлені законом, та порушенням засад правової визначеності.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 12 листопада 2024 року у справі № 380/11916/22 сформулював правову позицію, згідно з якою рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Також Верховний Суд у вказаній постанові наголосив, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Рішення прикордонників про відмову з посиланням на ненадання підтверджуючих документів повинно визначати, які документи потрібно було надати. 
В силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України така правова позиція враховується судом при вирішенні спірних правовідносин.
У цій справі оскаржуване рішення про відмову у перетині державного кордону не містить чіткого зазначення того, який саме конкретний документ позивач не надав, у якій формі такий документ мав бути оформлений, на підставі якої конкретної норми нормативно-правового акта позивач зобов`язаний був його подати. Натомість рішення обмежується загальною вказівкою «відсутній дозвіл керівника на виїзд за кордон», що не відповідає вимогам обґрунтованості акта індивідуальної дії.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення від 23.02.2026 № 488 не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме прийнято не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не обґрунтовано та з порушенням засади правової визначеності, а отже, є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо стягнення на користь позивача відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає таке.
Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст.ст. 1173 — 1176 Цивільного кодексу України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Як покликається представник позивача, у зв`язку з ухваленням відповідачем спірного рішення про відмову в перетині кордону позивач поніс значні збитки, а саме: грошові кошти на пальне на суму в розмірі 3 696,51 грн., що підтверджується квитанціями АТ «АКЦЕНТ-БАНК» № 2246-0407-9159-0805 від 24.02.2026 р. на суму 1 162,86 грн та № 2246-3954-8508-0091 від 24.02.2026 на суму 2 533,65 грн., а також транспортний засіб позивача зазнав пошкоджень через незадовільне дорожнє покриття на шляху до Окремого контрольно-пропускного пункту «Могилів- Подільський».
Суд вважає недоведеними вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди в цій частині, оскільки позивачем надано лише чеки на купівлю пального. Проте не надано доказів того, яким саме транспортним засобом переміщувався позивач та за яким маршрутом, які пошкодження зазнав такий транспортний засіб та чи саме позивач поніс витрати у зв`язку з такими пошкодженнями тощо. 
Тому в цій частині вимоги про стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.
Також, позивач покликається на те, що мав вилетіти 24.02.2026 о 6-00 до Єгипту, що підтверджується квитком на авіаційний рейс № TTU26667348, але а в результаті ухвалення відповідачем оскаржуваного рішення він був змушений купити новий квиток на рейс № TTU 26671122 від 25.02.2026, внаслідок чого зазнав збитків у розмірі 6 950,00 грн (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят гривень 00 коп.). 
Вказані обставини підтверджуються копіями авіаквитків та відповідними відмітками у паспорті громадянина України для виїзду за кордон.
Тож, в даному випадку, матеріальна шкода у вигляді витрат позивача на купівлю нового авіаквитка є обґрунтованою та доведеною, тому підлягає стягненню на користь позивача.
Слід також звернути увагу, що у пунктах 43-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що: «саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
У постановв Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19 вказано, що у справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Таким чином, шкода, завдана посадовою особою Військової частини НОМЕР_1 під час виконання нею службових обов`язків компенсується за рахунок державного бюджету, а рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Щодо моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Верховний Суд у численних рішеннях виклав правовий висновок про необхідність надання позивачами обґрунтованого розрахунку шкоди, заявленої до відшкодування (у тому числі моральної), та залишення позовних заяв без руху у випадку невиконання позивачами такого обов`язку.
Зокрема, такий висновок викладено в ухвалах Верховного Суду від 28.10.2021 у справі №140/10792/21, від 18.10.2021 у справі №420/15949/21, від 19.11.2020 у справі №9901/360/20 (правомірність якого підтверджено постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2021), від 11.11.2020 у справі №9901/352/20, від 03.11.2020 у справі №9901/345/20, від 27.10.2020 у справі №9901/189/20, від 26.10.2020 у справі №9901/313/20.
У пунктах 28, 29 постанови від 03.03.2021 у справі №640/6853/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 95277958) Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ненадання позивачем обґрунтованого розрахунку заявленої до відшкодування моральної шкоди свідчить про невідповідність позовної заяви вимогам ст.160 КАС України (зокрема, п.3 ч.5 цієї статті), що є підставою для залишення позовної заяви без руху, а неусунення відповідного недоліку тягне за собою правовий наслідок у вигляді повернення позовної заяви позивачу.
Суд зауважує, що позивач не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку моральної шкоди із оскаржуваним рішенням. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди суду не надано.
Сам лише факт порушення прав не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди відсутні.
Згідно з частиною 1 та 2 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Згідно з ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1423,43 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .
Питання стягнення витрат на правничу допомогу суд у даному рішенні не вирішує, оскільки позивачем надано лише договір про надання правничої допомоги від 01.03.2026.
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення про відмову у перетині державного кордону України та відшкодування завданих збитків, - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення НОМЕР_2 прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_1 ) від 23.02.2026 № 488 про відмову у перетині державного кордону України громадянину ОСОБА_1 .
Стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 6 950 (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. 00 коп.
В іншій частині вимог, - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 1423 (одна тисяча чотириста двадцять три) грн. 43 коп.  
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення у повному обсязі складено та підписано 18 серпня 2026 року.

Суддя Л.Я. Максименко