ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/889/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Смарт Пауер» (далі - Товариство, позивач) - Карпюк І. С (адвокатка), 
відповідача -Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет, відповідач, скаржник) - Пащенко М.В. (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу АМК

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 (головуючий - суддя Кравчук Г.А., судді Коробенко Г.П., Тищенко А.І.)

у справі за позовом Товариства 
до АМК
про визнання протиправним та скасування рішення.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП
Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Комітету, яким визнано, що Товариство вчинило порушення передбачене пунктом12 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон), у вигляді здійснення концентрації шляхом одержання в оренду активів у вигляді єдиного майнового комплексу - автозаправної станції без отримання відповідного дозволу АМК наявність якого необхідна.

1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Товариство звернулося до суду з позовною заявою до АМК визнання протиправним та скасування рішення «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладення штрафу та надання дозволу на концентрацію».

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення є незаконним та необґрунтованим внаслідок неповного з`ясування та доведення обставин, які мають значення для справи, а саме Комітетом не доведено чим виник контроль одного суб`єкт над іншим внаслідок одержання активів такого суб`єкта. Крім того, Товариство зазначило, що дії суб`єктів господарювання, які були предметом розслідування у справі не можливо розцінювати як концентрацію, оскільки вони не монополізують товарний ринок та не обмежують конкуренцію на товарному ринку.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 29.05.2025 у цій справі (головуючий - суддя Щербаков С.О.) у задоволенні позову відмовив.

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 09.04.2026 у цій справі, зокрема, апеляційну скаргу Товариства задовольнив, рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив повністю.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Комітет, посилаючися на ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови з порушенням норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. У поданій касаційній скарзі Комітет визначає підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:
- підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 22, абзацу третього частини першої статті 23 Закону в частині встановлення факту набуття Товариством права володіння та користування (оренди) активами СУН ТОВ «Кершер», є достатнім для кваліфікації відповідних дій як концентрації без дозволу відповідно до законодавства, чинного на момент її здійснення;
- абзаців другого, четвертого частини першої статті 1 у системному зв`язку із підпунктом «а» пунктом 2 частини другої статті 22 Закону щодо невідповідності орендованих активів - автозаправної станції поняттю єдиний майновий комплекс;
- на думку скаржника, позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 24.10.2023 у справі №910/19364/21 не є релевантною до спірних відносин.

5. Позиція іншого учасника справи
5.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив касаційну скаргу Комітету залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

5.1.1. Товариство також у відзиві на касаційну скаргу просило здійснювати розгляд цієї справи у закритому судовому засіданні.

5.2. Також відповідач подав Суду:
- клопотання про закриття касаційного провадження, яке мотивоване тим, що Верховним Судом викладалися висновки у постановах від 07.02.2023 у справі №910/14633/21 та від 24.10.2023 у справі №910/19364/21 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах;
- заяву про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, в якій просив стягнути з АМК на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у сумі 18 000,00 грн.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції такі обставини:
- АМК 21.11.2024 прийнято рішення №462-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, накладення штрафу та надання дозволу на концентрацію» у справі №128-26.13/36-24 (далі - Рішення АМК), яким визнано, що Товариство вчинило порушення, передбачене пунктом 12 статті 50 Закону, у вигляді здійснення концентрації шляхом одержання в оренду активів у вигляді єдиного майнового комплексу - автозаправної станції, що належить Спільному українсько-німецькому Товариству з обмеженою відповідальністю "Кершер" (далі - ТОВ «Кершер») та знаходиться за адресою, вказаною у Рішення АМК, без отримання відповідного дозволу органів Комітету, наявність якого необхідна (пункт 1 резолютивної частини Рішення АМК);
- накладено на Товариство штраф у розмірі 12 300 000,00 грн за порушення зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення АМК).

6.2. Суди попередніх інстанцій вказали, що Рішенням АМК встановлено, зокрема, таке:
- вчинення Товариством порушення, передбаченого пунктом 12 статті 50 Закону, у вигляді одержання в оренду активів у вигляді єдиного майнового комплексу - автозаправної станції, що належить ТОВ "Кершер" та знаходиться за адресою, вказаною у Рішення АМК, без отримання відповідного дозволу органів Комітету, наявність якого необхідна;
- концентрація здійснена 30.08.2021 та відбулася на підставі: договору оренди від 10.08.2021 №021/04-10К (далі - Договір оренди), укладеного ТОВ "Кершер" і Товариством; акта приймання-передачі від 30.08.2021 за Договором оренди;
- відповідачем в антимонопольній справі є Товариство;
- як вбачається з оскаржуваного Рішення АМК Комітет згідно зі статтею 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" та статтею 4 Закону, з метою вжиття заходів державного контролю з виявлення порушень законодавства про захист економічної конкуренції в частині контролю за концентраціями та узгодженими діями суб`єктів господарювання проводить дослідження щодо дотримання вимог законодавства про захист економічної конкуренції щодо можливого набуття суб`єктами господарювання, які працюють під брендами "WOG", "KLO", "БРСМ-Нафта" та іншими, в оренду автозаправних станцій мережі АЗС "Глуско" (далі - АЗС "Глуско");
- у зв`язку із цим Товариству направлено вимогу виконуючого обов`язки Голови Комітету від 16.11.2021 №128-29/09-16328 про надання інформації;
- вимога, зокрема, містила питання щодо підтвердження чи спростування інформації про одержання в управління, оренду Товариством та/або суб`єктами господарювання, що пов`язані із ним відносинами контролю, автозаправних станцій, які належать до мережі АЗС "Глуско";
- листом від 06.12.2021 №0612 (зареєстрований у Комітеті 07.12.2021 за №8-01/1786-кі) Товариство надало відповідь на вимогу;
- під час аналізу отриманої від Товариства інформації на вмогу, Комітетом встановлено таке:
• Товариство уклало із ТОВ "Кершер" Договір оренди, відповідно до якого ТОВ "Кершер" передало в оренду Товариству у строкове платне користування (з 10.08.2021 до 09.07.2024) стаціонарну автозаправну станцію з офісом та магазином супутніх товарів, розташовану за адресою, вказаною у Рішення АМК, і на момент передання в оренду автозаправна станція була придатна для використання відповідно до мети оренди, а саме, для здійснення Товариством діяльності з надання послуг заправки автомобілів мастильними та паливними матеріалами, а також реалізації супутніх товарів;
• відповідно до акта приймання-передачі від 30.08.2021 до Договору оренди орендодавець (ТОВ "Кершер") передав, а орендар (Товариство) прийняв майно, що входить до складу цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою, вказаною у Рішення АМК, а саме: будівля операторна, будівля мийки, зовнішні мережі водопроводу та каналізації, зовнішні мережі освітлення, виробничі майданчики, дороги, благоустрій та озеленення, паливороздавальні колонки та інше;
- з метою перевірки інформації щодо необхідності чи відсутності необхідності отримання дозволу Комітету на концентрацію у вигляді одержання в оренду Товариством єдиного майнового комплексу, а саме стаціонарної автозаправної станції з офісом та магазином супутніх товарів, розташованої за адресою, вказаною у Рішення АМК, АМК додатково направлено вимоги до Товариства (від 07.12.2022 №128-29.3/09-5742) та ТОВ "Кершер" (від 20.02.2023 №128-29.3/09-1077) про надання інформації, зокрема, щодо сукупної вартості активів та обсягів реалізації товарів (робіт, послуг) Товариства та ТОВ "Кершер" та суб`єктів господарювання, пов`язаних із ними відносинами контролю в розумінні статті 1 Закону, за підсумками 2020 року - останнього фінансового року, що передував даті набуття Товариством в оренду зазначених активів;
- за інформацією, наданою Товариством листом від 26.01.2023 №26/1 (зареєстрований у Комітеті 30.01.2023 за №8-01/2501), та за інформацією, наданою ТОВ "Кершер" листом від 13.03.2023 №02-1303-2023-юр (зареєстрований у Комітеті 22.03.2023 за №8-09/4931), АМК встановлено, що сукупна вартість активів та обсяг реалізації товарів, робіт (послуг) учасників концентрації за підсумками 2020 року перевищували порогові значення, встановлені частиною першою статті 24 Закону;
- Комітет зазначив, що відповідно до статей 22 і 24 Закону зазначена концентрація могла бути здійснена лише за умови попереднього отримання дозволу АМК;
- проте, до Комітету заява про надання дозволу на концентрацію у вигляді одержання Товариством в оренду активів у вигляді ЄМК, що належать ТОВ "Кершер" та знаходяться за адресою, вказаною у Рішення АМК, - не надходила;
- Комітет зазначив, що дії Товариства у вигляді одержання в оренду активів у вигляді ЄМК, що належать ТОВ "Кершер" є порушенням, передбаченим пунктом 12 статті 50 Закону;
- відповідно до інформації, отриманої Комітетом під час розгляду справи про порушення, встановлено:
• на дату здійснення концентрації:
1) активи у вигляді ЄМК забезпечують здійснення господарської діяльності з надання послуг заправки автомобілів мастильними та паливними матеріалами та належать ТОВ "Кершер";
2) Товариство здійснює діяльність із роздрібної реалізації пального та пов`язане відносинами контролю із фізичною особою - громадянином України;
• на дату початку розгляду справи про порушення:
1) активи у вигляді ЄМК забезпечують здійснення господарської діяльності з надання послуг заправки автомобілів мастильними та паливними матеріалами та належать на праві оренди Товариству;
2) Товариство здійснює діяльність із роздрібної реалізації пального та пов`язане відносинами контролю із фізичною особою - громадянином України;
- Комітет зазначив, що активи у вигляді ЄМК знаходяться в місті Києві та забезпечують здійснення господарської діяльності з надання послуг заправки автомобілів мастильними та паливними матеріалами;
- Товариство також здійснює діяльність із роздрібної реалізації пального в територіальних межах міста Києва;
- задіяними ринками в рамках розгляду відповідної справи є регіональні ринки роздрібної реалізації високооктанових бензинів, дизельного пального та скрапленого газу в територіальних межах міста Києва;
- враховуючи, що частки Товариства після здійснення концентрації на задіяних товарних ринках є незначними, Комітет зазначив, що концентрація не призвела до монополізації чи суттєвого обмеження конкуренції на товарних ринках України;
- Комітет дійшов висновку, що Товариство вчинило порушення, передбачене пунктом 12 статті 50 Закону, у вигляді здійснення концентрації шляхом одержання в оренду активів у вигляді єдиного майнового комплексу - автозаправної станції, що належить ТОВ "Кершер" та знаходиться за адресою, вказаною у Рішення АМК, без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, наявність якого необхідна;
- причиною виникнення спору у справі стало питання щодо наявності чи відсутності контролю одного суб`єкта господарювання над іншим внаслідок одержання активів такого суб`єкта, оскільки саме такі відносини, на думку позивача, є концентрацією, яка за певних умов не може відбуватись без дозволу відповідача.

6.3. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задоволено повністю з огляду, зокрема, на таке.

6.3.1. Зі змісту оскаржуваного рішення Комітету вбачається, що учасниками концентрації АМК визначив Товариство та ТОВ "Кершер", а концентрація здійснена позивачем шляхом одержання в оренду активів ТОВ "Кершер" у вигляді єдиного майнового комплексу - автозаправної станції, що знаходиться за адресою, вказаною у Рішення АМК, без отримання відповідного дозволу органів АМК. Відтак, Комітет зазначає про наявність в діях позивача порушення, передбаченого пунктом 12 статті 50 Закону.

6.3.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що набуття контролю відбулось над господарським об?єктом, що належить ТОВ "Кершер", внаслідок чого Товариство отримало можливість приймати рішення стосовно господарської діяльності відповідної автозаправної станції.

6.3.3. Враховуючи приписи Закону, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права та не відповідає фактичним обставинам та матеріалам справи.

6.3.4. Суд апеляційної інстанції зазначив, що з аналізу норм Закону слідує, що склад учасників концентрації не може включати лише одного суб`єкта господарювання, оскільки в такому випадку не виникають відносини контролю. 
Враховуючи визначення поняття "концентрація" (ст. 22 Закону України "Про захист економічної конкуренції") необхідним є встановлення контролю одним суб`єктом господарювання над іншим суб`єктом господарювання чи частиною суб`єкта господарювання.

6.3.5. Суд апеляційної інстанції вказав, що відповідно до цих норм Закону концентрація не може відбутись між юридичною особою та активами іншої юридичної особи (адже активи не є суб`єктом господарювання). Натомість Закон не ототожнює окремий актив суб`єкта господарювання із його частиною у розумінні наведених положень. Така частина повинна мати ознаки організаційної та функціональної відокремленості, виконувати частину господарських функцій суб`єкта, мати господарську самостійність, тобто бути об`єктом управлінського впливу як відокремлена господарська одиниця, а не як окреме майно.

6.3.6. При цьому, норма статті 22 Закону не визначає концентрацію як контроль (право володіння/користування) над активами, які належали іншому суб`єкту господарювання і були набуті від нього, якщо у зв`язку з цим такий суб`єкт господарювання не підпадає під контроль (у розумінні статті 1 Закону).

6.3.7. Суд апеляційної інстанції виснував, що відповідач, досліджуючи у своєму рішенні обставини щодо концентрації, повинен був вказати, яким чином оренда позивачем майна (автозаправної станції) призвела до набуття позивачем контролю над орендодавцем (ТОВ "Кершер"), як суб`єктом господарювання, активи (майно), якого перейшли у володіння та користування орендаря, та якого було визначено учасником концентрації. Натомість, у пункті 19 оскаржуваного Рішення АМК зазначено, що одержання Товариством в оренду активів у вигляді ЄМК (автозаправної станції), що належить на праві власності ТОВ "Кершер" забезпечує здійснення господарської діяльності з надання послуг заправки автомобілів мастильними та паливними матеріалами, а також реалізації супутніх товарів, визнається концентрацією.

6.3.8. Суд апеляційної інстанції вказав, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що набуття контролю відбулось над господарським об?єктом, що належить ТОВ "Кершер", внаслідок чого Товариство отримало можливість приймати рішення стосовно господарської діяльності відповідної автозаправної станції. Водночас, в оскаржуваному рішенні Господарського суду міста Києва також відсутні будь-які висновки щодо реального контролю позивача над іншим суб`єктом концентрації - ТОВ "Кершер".

6.3.9. Колегія суддів апеляційної інстанції зауважила, що концентрацією є саме набуття контролю над іншим суб`єктом господарювання, зокрема, шляхом придбання, набуття у власність іншим способом активів у вигляді єдиного майнового комплексу або структурного підрозділу суб`єкта господарювання, одержання в управління, оренду, лізинг, концесію чи набуття в інший спосіб права користування активами у вигляді єдиного майнового комплексу. При цьому, окремо взята оренда (в цій справі) активів іншого суб`єкта господарювання не є безумовною підставою для набуття контролю над таким суб`єктом.

6.3.10. Суд апеляційної інстанції виснував, що Комітетом не визначено (не встановлено), який у цьому випадку один (або кілька) суб`єктів господарювання встановив контроль (тобто здійснював вирішальний вплив) над одним (або кількома) суб`єктами господарювання чи частинами суб`єктів господарювання, і над якими саме. Відтак, аналізуючи наведені вище приписи законодавства у сфері захисту економічної конкуренції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що укладений позивачем і ТОВ "Кершер" правочин щодо оренди належного останньому майна не створює підстав для прямого або опосередкованого контролю та, відповідно, здійснення концентрації.

6.3.11. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що внаслідок укладення Договору оренди ТОВ "Кершер" та Товариством не відбулося концентрації в розумінні положень Закону, яка б потребувала попереднього отримання дозволу Комітету, а відтак у діях позивача відсутні ознаки порушення, передбаченого пунктом 12 статті 50 Закону.

6.3.12. Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, позовні вимоги є обґрунтованими, а Рішення АМК підлягає визнанню протиправним і скасуванню.

6.4. Суд апеляційної інстанції зазначив, що, оскільки, за результатами апеляційного провадження позовні вимоги Товариства задоволені, то колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне здійснити у відповідності до вимог статті 129 ГПК України розподіл судових витрат понесених позивачем у цій справі при поданні позову до суду першої інстанції та апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, поклавши їх на відповідача.

6.4.1. Позивач у клопотанні про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу від 18.07.2025 та клопотанні про долучення доказів, які підтверджують витрати на правничу допомогу від 06.03.2026 просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 43 000,00 грн.

6.4.2. Суд апеляційної інстанції зазначив, що 17.03.2023 Товариством (замовник) і Адвокатським об`єднанням "ЛЕКС-ГРУП" [далі - АО "ЛЕКС-ГРУП"] (виконавець) укладено договір про надання правничої (правової) допомоги №170323 (далі - Договір №170323), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати на належному рівні послуги, вказані в цьому договорі та передати замовнику результати цих послуг (робіт), а замовник погоджується прийняти виконані/надані послуги та виплатити виконавцеві винагороду за виконані/надані послуги.

6.4.3. Відповідно до пункту 4.5 Договору №170323 порядок оплати та вартість кожної послуги за договором визначається сторонами у відповідній додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною договору.

6.4.4. Додатковою угодою від 20.01.2025 №3 до Договору №170323 сторонами погоджено вартість послуг з комплексного представництва інтересів Товариства в суді апеляційної інстанції, яка складає суму від 15 000,00 грн.

6.4.5. Товариством і АО "ЛЕКС-ГРУП" 18.07.2025 підписано акт приймання наданих послуг за Договором №170323, згідно з яким АО "ЛЕКС-ГРУП" надало Товариству, яке прийняло послуги з надання правової (правничої) допомоги, а саме: підготовка та подання до Північного апеляційного господарського суду апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2025 у справі №910/889/25.

6.4.6. Товариством і АО "ЛЕКС-ГРУП" 06.03.2026 підписано акт приймання наданих послуг №06/03-1, відповідно до якого виконавцем надано замовнику правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у цій справі, а саме:
- підготовка та подання відповіді на відзив на апеляційну скаргу - 5 годин, вартість 7 500,00 грн;
- підготовка та подання письмових пояснень від 10.10.2025 - 3 години, вартість 4 500,00 грн;
- підготовка та подання заперечень від 06.03.2026 на пояснення відповідача від 17.02.2026 №300-20.3/02-370 - 4 години, вартість 6 000,00 грн;
- підготовка та подання письмових пояснень від 06.03.2026 - 4 години, вартість 6 000,00 грн;
- участь у 2 судових засіданнях суду апеляційної інстанції - 4 000,00 грн.

6.4.7. Загальний обсяг витраченого часу на надання правничої допомоги - 16 годин, а загальна вартість наданих послуг за актом від 06.03.2026 складає 28 000,00 грн.

6.4.8. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи надані позивачем до матеріалів справи докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів апеляційної інстанції, керуючись такими критеріями визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до предмета позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, вважає заявлену позивачем до стягнення з відповідача суму витрат на правничу допомогу в розмірі 43 000,00 грн під час апеляційного перегляду справи обґрунтованою.

6.4.9. Окрім того, в апеляційній скарзі позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 40 000,00 грн.

6.4.10. Додатковою угодою від 20.01.2025 №3 до Договору №170323 сторонами погоджено вартість послуг з комплексного представництва інтересів Товариства в суді першої інстанції, яка складає 40 000,00 грн. Вказані послуги включають підготовку та подачу позовної заяви до суду, підготовку та подачу процесуальних та інших документів, участь у судових засіданнях.

6.4.11. Товариством і АО "ЛЕКС-ГРУП" 22.01.2025 підписано акт про надання послуг до Договору №170323, відповідно до якого виконавцем надано замовнику правничу допомогу у суді першої інстанції у цій справі, вартістю 40 000,00 грн.

6.4.12. Колегія суддів апеляційної інстанції врахувала відсутність заперечень відповідача щодо заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу.

6.4.13. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи надані позивачем до матеріалів справи докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів апеляційної інстанції, керуючись такими критеріями визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до предмета позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, вважає заявлену позивачем до стягнення з відповідача суму витрат на правничу допомогу в розмірі 43 000,00 грн під час розгляду справи судом першої інстанції обґрунтованою.

6.4.14. Враховуючи що судом апеляційної інстанції скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2025 у справі №910/889/25 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне змінити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 40 000,00 грн.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Верховний Суд ухвалою від 27.05.2026, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №910/889/25 на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Суд ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання від 23.06.2026, постановив розглядати справу у відкритому судовому засіданні та клопотання про закриття касаційного провадження розглядати спільно з доводами касаційної скарги.

7.3. Від Товариства 06.07.2026 до Суду надійшли додаткові пояснення у справі.

7.4. Від АМК 08.07.2026 до Суду надійшли додаткові пояснення.

7.5. Суд ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання від 09.07.2026 долучив вказані вище додаткові пояснення у справі, з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.

7.6. Від Товариства 07.08.2026 до Суду надійшли додаткові пояснення у справі.

7.7. Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 13.08.2026 у зв`язку з відпусткою судді Булгакової І.В. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/889/25, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуюча), Бенедисюк І.М., Власов Ю.Л.

7.8. Від Товариства 14.08.2026 до Суду надійшло клопотання про долучення доказів, які підтверджують витрати на правничу допомогу.

7.9. Суд ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання від 18.08.2026 долучив вказані вище додаткові пояснення у справі, з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.

7.10. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.11. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

7.12. Відповідно до частини четвертої статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Предметом касаційного оскарження є постанова, в якій суд апеляційної інстанції ухвалив:
- апеляційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2025 у справі №910/889/25 задовольнити;
- рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2025 у справі №910/889/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО СМАРТ ПАУЕР" задовольнити повністю;
- визнати протиправним та скасувати Рішення АМК;
- стягнути з Комітету на користь Товариства:
• витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 028,00 грн;
• витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 40 000,00 грн;
• витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542,00 грн;
• витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 43 000,00 грн.

8.2. Суд у силу приписів частини першої статті 300 ГПК України переглядає постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги АМК, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та перевіряє правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права виключно в частині ухвалення судового рішення щодо вирішення спору по суті.

8.3. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі статті 300 ГПК України.

8.4. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у цій справі відкрито ухвалою Верховного Суду від 27.05.2026 на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.5. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

8.6. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.7. Скаржник зазначає, що зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:
- підпункту «а» пункту 2 частини другої статті 22, абзацу третього частини першої статті 23 Закону в частині встановлення факту набуття Товариством права володіння та користування (оренди) активами ТОВ «Кершер», є достатнім для кваліфікації відповідних дій як концентрації без дозволу відповідно до законодавства, чинного на момент її здійснення;
- абзаців другого, четвертого частини першої статті 1 у системному зв`язку із підпунктом «а» пунктом 2 частини другої статті 22 Закону щодо невідповідності орендованих активів - автозаправної станції поняттю єдиний майновий комплекс.

8.8. Товариство подало суду клопотання про закриття касаційного провадження, яке мотивоване тим, що Верховний Суд викладав правові висновки щодо застосування статей 1, 22 та 23 Закону, а саме у постановах від 07.02.2023 у справі №910/1463/21 та від 24.10.2023 у справі №910/19364/24.

8.9. У контексті доводів і мотивів клопотання позивача про закриття касаційного провадження Верховний Суд виходить з того, що неодноразово та послідовно наголошував, що кожна справа є індивідуальною, що обумовлено, окрім правової кваліфікації дій, яку здійснює АМК, так і на підставі тих обставин, фактів, доказів, АМК досліджує та оцінює у своєму рішенні, і які в подальшому досліджуються та оцінюються судом крізь призму статті 59 Закону.

8.10. Зі змісту судових рішень у цій справі вбачається, що Комітет у Рішенні АМК визнав, що Товариство вчинило порушення, передбачене пунктом 12 статті 50 Закону, у вигляді здійснення концентрації шляхом одержання в оренду активів у вигляді єдиного майнового комплексу - автозаправної станції, що належить ТОВ «Кершер» та знаходиться за адресою, вказаною у Рішення АМК, без отримання відповідного дозволу органів Комітету, наявність якого необхідна.

8.11. Зі змісту судових рішень у справі №910/14633/21 вбачається, що Комітет визнав, що позивачем вчинено порушення, передбачене пунктом 12 статті 50 Закону, у вигляді здійснення концентрації шляхом набуття контролю над значною частиною активів цукрозаводу, які належали банку та забезпечували/могли забезпечити можливість здійснення господарської діяльності з переробки цукрового буряку та виробництва цукру, без отримання відповідного дозволу органів АМК, наявність якого необхідна.

8.12. Зі змісту судових рішень у справі №910/19364/21 вбачається, що Комітетом визнано, що банк вчинив порушення, передбачене пунктом 12 статті 50 Закону шляхом набуття у власність активів у вигляді цілісного майнового комплексу без отримання відповідного дозволу органів АМК, наявність якого необхідна;

8.13. З огляду на викладене, ураховуючи критерії визначення подібності (дивися, пункти 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19), Суд дійшов висновку, що правовідносини у цій справі та справах №910/14633/21, №910/19364/21, незважаючи на схожість предмету позову (визнання протиправним/недійсним/скасування рішення АМК), кваліфікації правопорушення законодавства про захист економічної конкуренції (пункт 12 статті 50 Закону - концентрація без отримання відповідного дозволу органів Комітету, у разі якщо наявність такого дозволу необхідна), є відмінними та різняться у контексті яким саме чином відбулася, на думку АМК, концентрація (у цій справі шляхом одержання в оренду активів у вигляді єдиного майнового комплексу - автозаправної станції; у справі №910/14633/21 шляхом набуття контролю над значною частиною активів цукрозаводу, які належали банку та забезпечували/могли забезпечити можливість здійснення господарської діяльності з переробки цукрового буряку та виробництва цукру; у справі №910/19364/21 шляхом набуття у власність активів у вигляді цілісного майнового комплексу), що виключає подібність спірних правовідносин, а тому клопотання позивача про закриття провадження у справі слід залишити без задоволення.

8.14. Скаржник у касаційній скарзі вказує, що встановлення факту набуття Товариством права володіння та користування (оренди) активами (єдиним майновим комплексом) є достатнім для кваліфікації відповідних дій як концентрації без дозволу відповідно до законодавства, чинного на момент її здійснення.

8.15. Також, Комітет у касаційній скарзі у контексті доводів щодо відсутності висновку стосовно питання застосування абзацу другого, четвертого частини першої статті 1 Закону у системному зв`язку із підпунктом «а» пунктом 2 частини другої статті 22 Закону щодо невідповідності орендованих активів - автозаправної станції поняттю єдиний майновий комплекс, зокрема, зазначив, що підписання Договору оренди та акта приймання-передачі від 30.08.2021 Товариством і ТОВ «Кершер» забезпечило позивачу можливістю чинити вирішальний вплив на господарську діяльність частини іншого суб`єкта господарювання (ТОВ «Кершер»), яка економічно та функціонально стала частиною бізнесу орендаря на час оренди.

8.16. Зі змісту оскаржуваного судового рішення (дивися розділ 6 цієї постанови) вбачається, що суд апеляційної інстанції, зокрема:
- виснував, що відповідач, досліджуючи у своєму рішенні обставини щодо концентрації, повинен був вказати, яким чином оренда позивачем майна (автозаправної станції) призвела до набуття позивачем контролю над орендодавцем (ТОВ "Кершер"), як суб`єктом господарювання, активи (майно), якого перейшли у володіння та користування орендаря, та якого було визначено учасником концентрації. Натомість, у пункті 19 оскаржуваного Рішення АМК зазначено, що одержання Товариством в оренду активів у вигляді ЄМК (автозаправної станції), що належить на праві власності ТОВ "Кершер" забезпечує здійснення господарської діяльності з надання послуг заправки автомобілів мастильними та паливними матеріалами, а також реалізації супутніх товарів, визнається концентрацією;
- зауважив, що концентрацією є саме набуття контролю над іншим суб`єктом господарювання, зокрема, шляхом придбання, набуття у власність іншим способом активів у вигляді єдиного майнового комплексу або структурного підрозділу суб`єкта господарювання, одержання в управління, оренду, лізинг, концесію чи набуття в інший спосіб права користування активами у вигляді єдиного майнового комплексу. При цьому, окремо взята оренда (в цій справі) активів іншого суб`єкта господарювання не є безумовною підставою для набуття контролю над таким суб`єктом;
- виснував, що Комітетом не визначено (не встановлено), який у цьому випадку один (або кілька) суб`єктів господарювання встановив контроль (тобто здійснював вирішальний вплив) над одним (або кількома) суб`єктами господарювання чи частинами суб`єктів господарювання, і над якими саме. Відтак, аналізуючи наведені вище приписи законодавства у сфері захисту економічної конкуренції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що укладений позивачем і ТОВ "Кершер" правочин щодо оренди належного останньому майна не створює підстав для прямого або опосередкованого контролю та, відповідно, здійснення концентрації.

8.17. Верховний Суд виходить з того, що в силу приписів статті 1 Закону (тут і далі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин):
- єдиний майновий комплекс - усі види майна, що сукупно забезпечують господарську діяльність суб`єкта господарювання, у тому числі будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировина, продукція, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, включаючи права на земельні ділянки, в тому числі цілісний майновий комплекс;
- контроль - вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання. Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами;
- ринок товару (товарний ринок) - сфера обороту товару (взаємозамінних товарів), на який протягом певного часу і в межах певної території є попит і пропозиція;
- суб`єкт господарювання - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими. Суб`єктами господарювання визнаються також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності. Господарською діяльністю не вважається діяльність фізичної особи з придбання товарів народного споживання для кінцевого споживання.

8.18. Статтею 22 Закону передбачено, що з метою запобігання монополізації товарних ринків, зловживання монопольним (домінуючим) становищем, обмеження конкуренції органи Антимонопольного комітету України здійснюють державний контроль за концентрацією суб`єктів господарювання (далі - концентрація).
Концентрацією визнається:
1) злиття суб`єктів господарювання або приєднання одного суб`єкта господарювання до іншого;
2) набуття безпосередньо або через інших осіб контролю одним або кількома суб`єктами господарювання над одним або кількома суб`єктами господарювання чи частинами суб`єктів господарювання, зокрема, шляхом:
а) безпосереднього або опосередкованого придбання, набуття у власність іншим способом активів у вигляді єдиного майнового комплексу або структурного підрозділу суб`єкта господарювання, одержання в управління, оренду, лізинг, концесію чи набуття в інший спосіб права користування активами у вигляді єдиного майнового комплексу або структурного підрозділу суб`єкта господарювання, в тому числі придбання активів суб`єкта господарювання, що ліквідується;
б) призначення або обрання на посаду керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особи, яка вже обіймає одну чи кілька з перелічених посад в інших суб`єктах господарювання, або створення ситуації, при якій більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів двох чи більше суб`єктів господарювання обіймають одні й ті самі особи;
3) створення суб`єкта господарювання двома і більше суб`єктами господарювання, який протягом тривалого періоду буде самостійно здійснювати господарську діяльність, але при цьому таке створення не призводить до координації конкурентної поведінки між суб`єктами господарювання, що створили цей суб`єкт господарювання, або між ними та новоствореним суб`єктом господарювання;
4) безпосереднє або опосередковане придбання, набуття у власність іншим способом чи одержання в управління часток (акцій, паїв), що забезпечує досягнення чи перевищення 25 або 50 відсотків голосів у вищому органі управління відповідного суб`єкта господарювання.
Не вважаються концентрацією:
1) створення суб`єкта господарювання, метою чи внаслідок створення якого здійснюється координація конкурентної поведінки між суб`єктами господарювання, що створили зазначений суб`єкт господарювання, або між ними та новоствореним суб`єктом господарювання. Такі дії розглядаються як узгоджені дії відповідно до абзацу другого частини першої статті 5 цього Закону;
2) придбання часток (акцій, паїв) суб`єкта господарювання особою, основним видом діяльності якої є проведення фінансових операцій чи операцій з цінними паперами, якщо це придбання здійснюється з метою їх наступного перепродажу за умови, що зазначена особа не бере участі в голосуванні у вищому органі чи інших органах управління суб`єкта господарювання. У такому випадку наступний перепродаж має бути здійснений протягом одного року з дня придбання часток (акцій, паїв). На клопотання зазначених осіб із обґрунтуванням про неможливість здійснення наступного перепродажу органи Антимонопольного комітету України можуть прийняти рішення про продовження цього строку;
3) дії, які здійснюються між суб`єктами господарювання, пов`язаними відносинами контролю, у випадках, передбачених частиною другою цієї статті, крім випадків набуття такого контролю без отримання дозволу Антимонопольного комітету України, якщо необхідність отримання такого дозволу передбачена законом;
4) набуття контролю над суб`єктом господарювання або його частиною, в тому числі завдяки праву управління та розпорядження його майном арбітражним керуючим, службовою чи посадовою особою органу державної влади;
5) набуття у власність банком чи іншою фінансовою установою активів у вигляді єдиного майнового комплексу, часток (акцій, паїв) суб`єкта господарювання у разі, якщо таке набуття у власність передбачено планом реструктуризації, затвердженим відповідно до Закону України "Про фінансову реструктуризацію", шляхом звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) чи іншого забезпечувального обтяження, за умови їх наступного відчуження суб`єктам господарювання, не пов`язаним відносинами контролю з цим банком чи з цією фінансовою установою, протягом двох років з дня такого набуття у власність.

8.19. Відповідно до статті 23 Закону учасниками концентрації визнаються:
суб`єкти господарювання, стосовно яких здійснюється або має здійснитися злиття, приєднання;
суб`єкти господарювання, які набувають або мають намір набути контроль над суб`єктом господарювання, та суб`єкти господарювання, щодо яких набувається або має набутися контроль;
суб`єкти господарювання, активи (майно), частки (акції, паї) яких набуваються у власність, одержуються в управління (користування), оренду, лізинг, концесію або мають набутися, та їх покупці (одержувачі), набувачі;
суб`єкти господарювання, що є або мають намір стати засновниками (учасниками) новостворюваного суб`єкта господарювання. У разі коли одним із засновників є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, орган адміністративно-господарського управління та контролю, учасником концентрації вважається також суб`єкт господарювання, активи (майно), частки (акції, паї) якого вносяться до статутного капіталу новостворюваного суб`єкта господарювання;
фізичні та юридичні особи, пов`язані з учасниками концентрації, зазначеними в абзацах другому - п`ятому цієї статті, відносинами контролю, що дає підстави визнати відповідну групу осіб згідно із статтею 1 цього Закону єдиним суб`єктом господарювання.

8.20. Згідно із статтею 24 Закону концентрація може бути здійснена лише за умови попереднього одержання дозволу Антимонопольного комітету України чи адміністративної колегії Антимонопольного комітету України у випадках, передбачених частиною другою статті 22 цього Закону та іншими нормативно-правовими актами, якщо:
сукупна вартість активів або сукупний обсяг реалізації товарів учасників концентрації, з урахуванням відносин контролю, за останній фінансовий рік, у тому числі за кордоном, перевищує суму, еквівалентну 30 мільйонам євро, визначену за офіційним валютним курсом, установленим Національним банком України, що діяв в останній день фінансового року, при цьому вартість (сукупна вартість) активів або обсяг (сукупний обсяг) реалізації товарів в Україні не менш як у двох учасників концентрації, з урахуванням відносин контролю, перевищує суму, еквівалентну 4 мільйонам євро, визначену за офіційним валютним курсом, установленим Національним банком України, що діяв в останній день фінансового року, у кожного; або
сукупна вартість активів або сукупний обсяг реалізації товарів в Україні суб`єкта господарювання, щодо якого набувається контроль, або суб`єкта, активи, частки (акції, паї) якого набуваються у власність чи одержуються в управління і користування, або хоча б одного із засновників створюваного суб`єкта господарювання, з урахуванням відносин контролю, за останній фінансовий рік перевищує суму, еквівалентну 8 мільйонам євро, визначену за офіційним валютним курсом, установленим Національним банком України, що діяв в останній день фінансового року, і при цьому обсяг реалізації товарів хоча б одного іншого учасника концентрації, з урахуванням відносин контролю, за останній фінансовий рік, у тому числі за кордоном, перевищує суму, еквівалентну 150 мільйонам євро, визначену за офіційним валютним курсом, установленим Національним банком України, що діяв в останній день фінансового року.
При розрахунку обсягів реалізації товарів учасників концентрації використовується сума доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за вирахуванням суми податку на додану вартість, акцизного податку, інших податків або зборів, базою для оподаткування в яких є оборот, за останній фінансовий звітний рік, що передував поданню заяви. Кошти, отримані від реалізації товарів у межах однієї групи суб`єктів господарювання, пов`язаних відносинами контролю, якщо такий облік ведеться, не враховуються.
Якщо учасниками концентрації виступають комерційні банки, для розрахунку вартості активів та обсягів реалізації використовується десята частина вартості активів комерційного банку. У випадках, коли учасниками концентрації є страховики, для розрахунку вартості активів страховика використовується сума неттоактивів, а для розрахунку обсягів реалізації товарів - сума доходів від страхової діяльності, визначених відповідно до законодавства України про страхову діяльність.
Порядок обчислення порогових показників, що використовуються для цілей цієї статті, а також його особливості стосовно окремих категорій суб`єктів господарювання встановлюються Антимонопольним комітетом України.
Концентрація, яка потребує дозволу відповідно до частини першої цієї статті, забороняється до надання дозволу на її здійснення. До надання такого дозволу учасники концентрації зобов`язані утримуватися від дій, які можуть призвести до обмеження конкуренції та неможливості відновлення початкового стану.
Дозвіл на концентрацію не надається, якщо така концентрація заборонена відповідно до Закону України "Про санкції".

8.21. Відповідно до пункту 12 статті 50 Закону порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є концентрація без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, у разі якщо наявність такого дозволу необхідна.

8.22. АМК як державний орган із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель (частина перша статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України"), будує свою діяльність на принципах:
- законності;
- гласності;
- захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів (стаття 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

8.23. Верховний Суд наголошує, що під час розгляду справи предметом розгляду яких є визнання недійсним/скасування/зміна рішення АМК судами першої та апеляційної інстанцій з`ясовується питання наявності/відсутності підстав для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів АМК, якими в силу приписів частини першої статті 59 Закону, зокрема, є:
- неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи;
- недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;
- невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

8.24. При цьому, відповідне з`ясування наявності/відсутності підстав для визнання недійсним/протиправним/скасування рішення АМК у силу приписів статті 59 Закону, дослідження та оцінка доказів, ухвалення судового рішення здійснюється господарськими судами у відповідності до приписів процесуального права.

8.25. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції, з`ясовуючи наявність/відсутність підстав для визнання протиправним та скасування Рішення АМК дійшов висновку, що Комітетом не визначено (не встановлено), який у цьому випадку один (або кілька) суб`єктів господарювання встановив контроль (тобто здійснював вирішальний вплив) над одним (або кількома) суб`єктами господарювання чи частинами суб`єктів господарювання, і над якими саме.

8.26. Також, суд апеляційної інстанції вказав, що окремо взята оренда (в цій справі) активів іншого суб`єкта господарювання не є безумовною підставою для набуття контролю над таким суб`єктом.

8.27. Комітетом розроблені відповідно до Законів України «Про Антимонопольний комітет України» та «Про захист економічної конкуренції» Методичні рекомендації щодо застосування поняття контролю, затверджені протокольним рішенням АМК від 01.11.2018 (далі - Методичні рекомендації).

8.28. Пунктом 2 Методичних рекомендацій визначено, що:
- вирішальний вплив - можливість однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб приймати рішення стосовно господарської діяльності іншої особи, приймати рішення стосовно господарської діяльності іншої особи, які впливають на загальні умови участі суб`єкта господарювання у товарному обороті;
- контролююча особа - юридична чи фізична особа, що чинить або може чинити вирішальний вплив на господарську діяльність іншої особи, замкнутий ланцюжок контролю, один із членів якого чинить або може чинити вирішальний вплив на господарську діяльність іншої особи, що не є членом цього замкнутого ланцюжка контролю. Якщо вирішальний вплив на господарську діяльність певної особи однаковою мірою одночасно чинять або можуть чинити дві чи більше осіб, зокрема пов`язаних осіб, кожна з них розглядається як контролююча особа.

8.29. Відповідно до пункту 3 розділу II Методичних рекомендацій поняття контролю зазвичай застосовується до вертикальних відносин між двома або більше особами. Основне питання, яке має бути вирішене для з`ясування наявності або відсутності контролю, полягає у визначенні, чи діють ці особи незалежно одна від одної та чи може одна особа впливати на іншого суб`єкта господарювання та визначити його поведінку на стільки, що це дозволяє здійснювати на такого суб`єкта господарювання вирішальний вплив у розумінні законодавства про захист економічної конкуренції.

8.30. Пунктом 16 підпункту 2.3.2. пункту 2.3 розділу II Методичних рекомендацій зокрема визначено, що окрім передачі контролю над управлінням та ресурсами, такі договори (угоди, контракти) мають характеризуватися достатньо тривалим строком дії (як правило, без можливості дострокового розірвання договору стороною, яка надає права за договором). Тільки довгострокові договори (угоди та контракти) можуть призвести до структурних змін на ринку. Прикладами таких договорів (угод, контрактів) можуть бути організаційні договори відповідно до корпоративного права або інші види договорів, наприклад, у формі договору оренди підприємства, що надає орендареві контроль над управлінням та ресурсами, незважаючи на те, що права власності та корпоративні права на підприємство не передаються. Відповідно до статті 1 Закону, контроль також може полягати у праві на використання всіх активів суб`єкта господарювання або їх значної частини. Такі договори також можуть призвести до спільного контролю, якщо як власник активів, так і суб`єкт господарювання, що контролює управління, мають право вето на стратегічні ділові рішення.

8.31. Методичні рекомендації мають на меті забезпечити єдність підходів у застосуванні поняття контролю, що міститься в абзаці четвертому статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Правильне та однозначне застосування цього поняття є необхідним для визначення складу суб`єкта господарювання - групи юридичних та/або фізичних осіб під час визначення становища суб`єкта господарювання на товарному ринку, розслідувань у справах про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, зловживання монопольним (домінуючим) становищем, антиконкурентних узгоджених дій суб`єктів господарювання, надання дозволів на концентрацію, узгодженні дії суб`єктів господарювання, дослідження ринків (абзац другий преамбули Методичних рекомендацій).

8.32. Слід зазначити, що зі змісту рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що, відхиляючи/приймаючи покликання й доводи, як позивача, так і відповідача, суди попередніх інстанцій фактично не переглянули Рішення АМК крізь призму статті 59 Закону з урахуванням приписів статей 1, 22, 23 та 24 Закону.

8.33. Так, ні зі змісту рішення, ні зі змісту постанови не вбачається, що суди попередніх інстанцій в повній мірі здійснили перевірку наявності/відсутності підстав для визнання недійсним/скасування Рішення АМК, з огляду на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи у контексті наявності/відсутності концентрації, чи є Товариство її учасником у силу приписів статті 22 - 24 Закону, чи входить оренда однієї АЗС до випадків, в яких необхідне одержання дозволу на концентрацію суб`єктів господарювання відповідно до приписів статті 1, 22 - 24 Закону, та чи є одна АЗС єдиним майновим комплексом у розумінні статті 1 Закону та яка сума активів у розумінні статті 24 Закону стала підставою для АМК дійти висновку про наявність концентрації.

8.34. Відтак, і перша, і апеляційна інстанції дійшли передчасних висновків про наявність/відсутність підстав для визнання протиправним та скасування Рішення АМК.

8.35. Також, Суд звертає увагу на правові позиції, наведені Верховним Судом у постанові від 16.04.2026 у справі №910/2663/25 такого змісту:

« 92. Колегія суддів Верховного Суду також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону № 2210-III контроль - вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання. Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами»;

« 98. Стаття 1 Закону №2210-III передбачає, що можливість здійснювати вирішальний вплив на суб`єкта господарювання може існувати на основі прав, договорів чи в інший спосіб, як окремо, так і в сукупності. Таким чином, контроль може виникати на основі прав чи фактично, набуваючи форму одноосібного чи спільного контролю, та поширюватися повністю або частково на один або декілька суб`єктів господарювання, пункт 12 Методичних рекомендацій.
99. Пункт 2 частини другої статті 22 Закону №2210-III передбачає, що контроль також може бути набутий іншими способами. При цьому вичерпного переліку таких способів не існує, і вирішальну роль у набутті контролю можуть відігравати виключно економічні відносини, пункт 18 Методичних рекомендацій».

8.36. При цьому, у постанові від 04.08.2026 у справі №910/2459/25 Верховний Суд, вказав правові висновки, які в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК необхідно враховувати, оскільки постанова ухвалена після подання касаційної скарги у цій справі, такого змісту:

« 7.33. Суд зазначає, що визначена у Законі №2210 процедура отримання дозволу на концентрацію, спрямована на здійснення Комітетом (органом із спеціальним статусом) державного контролю за економічними концентраціями саме, з метою запобігання монополізації товарних ринків, зловживання монопольним (домінуючим) становищем, обмеження конкуренції і суб`єкти господарювання мають обов`язок дотримуватися визначених у ньому процедур та механізмів.
7.34. Норми статті 22 цього Закону спрямовані на унеможливлення неконтрольованого зростання економічної влади учасників ринку, без оцінки органом АМК його впливу на конкуренцію та, відповідно містять положення, які за своєю суттю надають органам АМК можливість здійснення державного контролю за економічними концентраціями саме до моменту фактичного виникнення контролю у розумінні статті 1 цього Закону»;

« 7.37. У спірному випадку вирішальним для доведення порушення позивачем положень вимог статті 26 Закону та невиконання останнім обов`язку щодо звернення до Комітету з заявою про надання дозволу на концентрацію у зв`язку з фактом набуття позивачем контролю над активами суб`єкта господарювання (…) у вигляді єдиного майнового комплексу, тобто набуття права володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною в розумінні статті 1 та частини другої статті 22 Закону №2210»;

« 7.39. У аспекті наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону №2210 контроль - вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання. Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами».

8.37. Висновки суду апеляційної інстанції, за наведеного в цій постанові, є передчасними.

8.37.1. Суд першої інстанції також не встановлював обставини, які є вагомими та ключовими для вирішення цього спору, ураховуючи вказані вище правові позиції та норми матеріального права, крізь призму відповідності Рішення АМК статті 59 Закону, чим допустив порушення норм процесуального права, які не були усунуті судом апеляційної інстанції.

8.37. Відповідно до положень частин першої - четвертої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.38. Згідно з частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

8.39. У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 5 частини четвертої статті 238 ГПК України).

8.40. Відповідно до підпункту «а» пункту 3 частини першої статті 282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням:
а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;
б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;
в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;
ґ) висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

8.41. Верховний Суд наголошує, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

8.42. З огляду на викладене вище, суд першої інстанції допустив, а суд апеляційної інстанції не виправив, порушення норм процесуального права (зокрема, статей 236, 237, 282 та 269 ГПК України), що мало своїм наслідком неповне з`ясування обставин цієї справи, за наведеними у справі доводами та запереченнями, ураховуючи предмет і підстави позову та характер спірних правовідносин, за наявними у справі доказами, доводами та запереченнями сторін.

8.43. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.44. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження, наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови та рішення суду першої інстанції та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.45. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.46. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.47. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
9.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм права при прийнятті оскаржуваної постанови за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з огляду на мотиви та міркування, які викладені у розділі 8 цієї постанови. При цьому, Суд, перевірячи доводи Комітету стосовно залишення без змін рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що вказаний судовий акт також слід скасувати, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права.

9.2. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.3. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.4. Ураховуючи, що суд першої інстанції допустив порушення норм права, яке не було виправлене судом апеляційної інстанції, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу АМК задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.5. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати
10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, та новий розподіл судових витрат не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судового збору.

10.2. Щодо розподілу/покладення витрат на професійну правничу допомогу Суд зазначає, що не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому наразі відсутні правові підстави для вирішення питання Верховним Судом щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Антимонопольного комітету України задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 у справі №910/889/25 скасувати.

3. Справу №910/889/25 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов