П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/10856/26	
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г.В.
Дата і місце ухвалення: 26 травня 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А., 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року у справі №420/10856/26 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, – ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови, –

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2026 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила: 
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Тирнового Максима Вікторовича від 03 квітня 2026 року у виконавчому провадженні №80648326 про стягнення виконавчого збору у розмірі 34 588 грн. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про майновий характер рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/7851/24. 
На думку апелянта, визначальним критерієм для віднесення рішення до майнового чи немайнового є зміст його резолютивної частини. Оскільки виконавчим документом боржника зобов`язано вчинити певні дії – здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, а не стягнуто конкретну грошову суму, таке рішення є рішенням немайнового характеру та підлягає виконанню в порядку, визначеному статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з цим державний виконавець правомірно застосував положення частини третьої статті 27 зазначеного Закону та визначив виконавчий збір у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат для боржника – юридичної особи. Апелянт також зазначає, що подальше нарахування та виплата боржником грошових коштів не змінюють правової природи судового рішення, а стягнення виконавчого збору є обов`язковою дією державного виконавця, якщо рішення не було виконано до відкриття виконавчого провадження. На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо розмежування рішень майнового і немайнового характеру.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі №420/7851/24 частково задоволено позов ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ). Зокрема, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 21 жовтня 2020 року у загальній сумі 140 908,13 грн та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування і виплату зазначеної індексації з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до вимог законодавства. 
Саме на виконання зазначеної частини рішення суду 17 лютого 2026 року видано виконавчий лист №420/7851/24.
03 квітня 2026 року старшим державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №80648326 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа та одночасно винесено постанову про стягнення з військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 34 588 грн як за виконання рішення немайнового характеру. 
Вважаючи, що розмір виконавчого збору визначено з порушенням вимог статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки судове рішення має майновий характер, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом. 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення виконавчого збору є обов`язковою процесуальною дією державного виконавця, однак його розмір визначається залежно від характеру судового рішення, яке підлягає примусовому виконанню.
Суд першої інстанції зазначив, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі №420/7851/24 в частині, на виконання якої видано виконавчий лист від 17 лютого 2026 року, містить обов`язок боржника здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у визначеному розмірі – 140 908,13 грн, а відтак спрямоване на захист майнового права особи.
На переконання суду першої інстанції, вимога про нарахування та виплату грошових коштів є майновою, оскільки її об`єктом є благо, що підлягає грошовій оцінці, а тому розмір виконавчого збору у цьому випадку мав визначатися відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» як 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не відповідно до частини третьої цієї статті як за рішенням немайнового характеру.
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 вересня 2022 року у справі №280/9443/21, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова державного виконавця від 03 квітня 2026 року у виконавчому провадженні №80648326 про стягнення виконавчого збору у розмірі 34 588 грн прийнята з порушенням вимог статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта.
Правові та організаційні засади примусового виконання судових рішень визначені Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження».
За змістом статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та сукупністю дій органів державної виконавчої служби, спрямованих на примусове виконання судових рішень.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір є збором, що справляється за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України.
Частиною другою статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчий збір стягується у розмірі десяти відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна, яке підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Водночас згідно з частиною третьою статті 27 Закону №1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру з боржника – юридичної особи виконавчий збір стягується у розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, для правильного застосування частини другої або частини третьої статті 27 Закону №1404-VIII визначальним є встановлення характеру судового рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Отже, для вирішення цього спору визначальним є не спосіб викладення резолютивної частини рішення, а зміст права, яке підлягало судовому захисту, та характер майнового блага, що підлягає отриманню стягувачем.
Як убачається з матеріалів справи та виконавчого провадження, виконавче провадження №80648326 відкрито на підставі виконавчого листа, виданого Одеським окружним адміністративним судом 17 лютого 2026 року на виконання рішення від 27 січня 2025 року у справі №420/7851/24, яким військову частину НОМЕР_1 зобов`язано здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 21 жовтня 2020 року у загальній сумі 140 908,13 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Колегія суддів зазначає, що хоча резолютивна частина зазначеного рішення сформульована як зобов`язання боржника вчинити певні дії, його зміст безпосередньо спрямований на захист майнового права особи та отримання нею конкретної грошової суми, визначеної судовим рішенням.
Такий підхід до застосування положень статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 вересня 2022 року у справі №280/9443/21, якою залишено без змін постанову суду апеляційної інстанції, що виходив із майнового характеру рішення про зобов`язання нарахувати та виплатити грошові кошти, визначені судовим рішенням. 
За наведених обставин доводи апеляційної скарги про немайновий характер рішення є необґрунтованими та спростовуються змістом самого виконавчого документа і наведеними вище положеннями Закону №1404-VIII.
Посилання апелянта на статтю 63 Закону №1404-VIII також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки зазначена норма визначає особливості виконання відповідної категорії рішень, проте сам по собі порядок виконання судового рішення, визначений статтею 63 Закону №1404-VIII, не змінює його правової природи та не є критерієм віднесення такого рішення до майнових чи немайнових для цілей застосування статті 27 цього Закону.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що державний виконавець, визначивши розмір виконавчого збору із застосуванням частини третьої статті 27 Закону №1404-VIII як за рішенням немайнового характеру, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим оскаржувана постанова правомірно визнана протиправною та скасована.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не містять нових обставин, які не були предметом дослідження суду першої інстанції, зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та власного тлумачення апелянтом положень Закону України «Про виконавче провадження» і не свідчать про наявність підстав, передбачених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, для скасування оскаржуваного рішення.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення відсутні.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 139, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року у справі №420/10856/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук