КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/2943/25 Головуючий у суді І інстанції Савчук Ю.Н.
Провадження № 22-ц/824/1070/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами: 
ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року; 
товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року;
товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року;
у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року, укладений між ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26 квітня 2007 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтував тим, що станом на момент укладення між відповідачами договору про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року у ПАТ «КБ «Надра» не існувало права вимоги за договором «Автопакет» від 26 квітня 2007 року, оскільки строк для повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області № 1-1287/2008 від 04 січня 2009 року про стягнення заборгованості за цим договором у розмірі 11 851,95 доларів США вже був пропущений. Крім того, кредитний договір не містить положень щодо відступлення прав вимоги третім особам, а позичальник не отримував жодних повідомлень про укладення договору відступлення прав вимоги.
Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про те, що зміна кредитора у зобов`язанні фактично не відбулася і є підставою, передбаченою статтями 203, 215 ЦК України, для визнання договору відступлення прав вимоги недійсним.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено.
17 квітня 2025 року третя особа ТОВ «Брайт Інвестмент» подало до суду заяву про стягнення судових витрат, в якій просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року у задоволенні заяви ТОВ «Брайт Інвестмент» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
17 квітня 2025 року відповідач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» також подало до суду заяву про стягнення судових витрат, в якій просило стягнути з позивача на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеними судовими рішеннями, учасники справи оскаржили їх в апеляційному порядку.
Позивач  ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі не погоджується із основним рішенням суду, вважає його таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, без повного встановлення обставини, які мають значення для справи і неналежного дослідження наданих доказів.
Зазначає, що станом на момент укладення договору про відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» була відсутня ліцензія на здійснення фінансових операцій з іноземною валютою, що є окремою підставою для визнання вказаного договору недійсним.
Наголошує, що передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Однак на дату укладення договору про відступлення прав вимоги, тобто станом 05 серпня 2020 року право вимоги у ПАТ «КБ «Надра» до позивача вже не існувало у зв`язку з пропуском встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого листа № 1-1287/2008 від 04 січня 2009 року до виконання більше як на 7 років.
Таким чином позивач вважає, що відступлення права вимоги на підставі договору № GL48N718070 про відступлення прав вимоги не відбулося, оскільки ця вимога станом на 05 серпня 2020 року була недійсною як така, що вже припинилася.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Третя особа ТОВ «Брайт Інвестмент» у своїй апеляційній скарзі не погоджується із додатковимрішенням суду, вважає його таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
Посилається на те, що ним у відзиві на позовну заяву було зазначено про понесені судові витрати і про те, що докази на їх підтвердження будуть подані в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу до заяви про стягнення судових витрат ТОВ «Брайт Інвестмент» надало копії договору про надання правової допомоги № 2/25-Ю від 01 січня 2025 року, додатку № 1 від 01 січня 2025 року до цього договору, акта про надання правової допомоги № 19 від 16 квітня 2025 року до вказаного договору, в яких визначено перелік та вартість послуг, наданих адвокатом третій особі у справі № 761/2943/25. При цьому відповідно до умов договору про надання правової допомоги його сторони визначили, що саме акт про надання правової допомоги є документом, яким підтверджується перелік та вартість послуг, наданих адвокатом клієнту, та в свою чергу є підтвердженням фактично понесених витрат на правничу допомогу.
За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.
З огляду на зазначене ТОВ «Брайт Інвестмент» вважає, щосуд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відсутність підтвердження фактично понесених витрат на правову (правничу) допомогу (квитанція, платіжне доручення, тощо) є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких судових витрат.
Просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги його заяви про ухвалення додаткового рішення задовольнити.
Відповідач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у своїй апеляційній скарзі не погоджується із ухвалою суду, вважає її незаконною та необґрунтованою з аналогічних підстав, що і третя особа у справі.
Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги його заяви про ухвалення додаткового рішення задовольнити.
У відзивах на апеляційну скаргу позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» просять вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Фонд вказує, що право вимоги за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26 квітня 2007 року було відступлено ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп»» шляхом продажу на електронному аукціоні, який відбувся 22 травня 2020 року, як актив ПАТ «КБ «Надра», що включений до ліквідаційної маси, у складі лоту GL48N718070.
У позивача за вказаним кредитним договором наявна заборгованість і він не підтвердив жодним доказом її погашення, а також не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про виконання кредитного договору, а тому твердження, що банк не мав права відступати право вимоги за цим договором є безпідставними.
Після проведення торгів і укладення між відповідачами договору купівлі-продажу прав вимоги, обсяг прав та обов`язків позивача не змінився, оскільки був змінений лише кредитор в існуючому зобов`язанні. Таким чином, у спірних правовідносинах відсутні підстави вважати, що проведенням торгів, їх результатами чи укладеним на їх підставі правочином порушені права позивача.
Фінансова компанія звертає увагу на те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не є строком захисту порушеного права та його сплив не припиняє суб`єктивне право кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 01 серпня 2022 року по справі № 203/1246/20.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2024 року було видано ТОВ «Брайт Інвестмент» дублікат виконавчого листа у справі № 1-1287/2008 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26 квітня 2007 року в сумі 11 851,95 доларів США та поновлено пропущений строк пред`явлення до виконання виконавчого листа у справі № 1-1287/2008.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2024 року - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вищевказані судові рішення у справі № 1-1287/2008.
Отже, на думку відповідача, доводи позивача як боржника спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, яке є обов`язковим до виконання, та у подальшому можуть спричинити порушення прав правонаступника.
У відзиві на апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року - без змін, посилаючись на те, що ТОВ «Брайт Інвестмент» не надало доказів фактичної оплати правничої допомоги.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача - адвокат Савченко (Войтович) Л.В. підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її доводи, заперечувала щодо задоволення апеляційних скарги відповідача і третьої особи.
Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а апеляційні скарги відповідача та третьої особи - задовольнити частково з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 26 квітня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (договір «Автопакет») № 26/04/2007/840/К-69, за умовами якого позивачу був наданий кредит у розмірі 9 801,98 доларів США строком до 25 квітня 2012 року зі сплатою 14,60 % річних за користування кредитними коштами.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2008 року у справі № 1-1287/2008 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26 квітня 2007 року у розмірі 11 851,95 доларів США.
Відомостей щодо виконання зазначеного судового рішення, а також умов договору в частині сплати боржником на користь банку боргу матеріали справи не містять.
Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 04 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 червня 2015 року № 113 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра».
Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «КБ «Надра» перебуває в стані припинення.
22 травня 2020 року були проведені відкриті торги (електронний аукціон) активів з передачі прав вимог та інших майнових прав за кредитними договорами ПАТ «КБ «Надра».
05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року, між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладений договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, у тому числі за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26 квітня 2007 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 
18 грудня 2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» укладений договір про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank_04, на підставі якого право вимоги до боржника за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «Брайт Інвестмент».
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2022 року у справі № 686/4269/22 замінено стягувача у виконавчих листах, виданих у справі № 1-1287/2008, із ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника - ТОВ «Брайт Інвестмент».
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Щодо суті спору про визнання договору недійсним 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір не визнаний недійсним, зобов`язання за ним належним чином позивачем не виконані та відомості щодо добровільного виконання рішення суду від 11 грудня 2008 року у справі № 1-1287/2008 відсутні.
Посилання позивача на його неповідомлення про відступлення права вимоги не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору з огляду на вимоги статей 516, 517 ЦК України, згідно із якими заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Доводи позову у своїй сукупності зводяться лише щодо правомірності відступлення права вимоги, яка перейшло до нового кредитора за результатами проведення торгів активів банку, який перебуває у процедурі ліквідації, проте позивачем не доведено, що укладений між відповідачами договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги порушує його права.
Матеріали справи не містять доказів належного виконання позивачем судового рішення, яке набрало законної сили, як перед первісним кредитором, так і перед його правонаступником, а також доказів того, що під час переходу до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прав кредитора у зобов`язанні будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов'язань боржника.
Аргументи позивача про те, що у первісного кредитора були відсутні підстави для відступлення права вимоги боргу за кредитним договором, оскільки строк пред'явлення виконавчого документа про стягнення кредитної заборгованості на момент укладення відповідного договору сплив та у встановленому законом порядку не поновлювався, суд першої інстанції відхилив, адже сплив вказаного строку не позбавляє кредитора на відступлення ним своїх прав іншій особі за правочином, за яким наявні не виконані кредитні зобов`язання, з огляду і на те, що окрім примусового виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості наявний позасудовий спосіб виконання зобов`язань, зокрема добровільне погашення заборгованості самим боржником. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
З огляду на статтю 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див.постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
Отже, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором, укладеного 05 серпня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивач не довів, що укладення цього правочину щодо відступлення права вимоги відбулося з порушенням його прав та законних інтересів чи вимог чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що станом на дату укладення договору про відступлення прав вимоги, тобто станом 05 серпня 2020 року право вимоги у ПАТ «КБ «Надра» до позивача вже не існувало у зв`язку з пропуском встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого листа № 1-1287/2008 від 04 січня 2009 року до виконання, є необґрунтованими.
Аналіз змісту положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання - це встановлений законом строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на реалізацію припису юрисдикційного акта.
Вказаний строк не є строком захисту порушеного права, а його сплив не припиняє суб`єктивне право кредитора, яка полягає в можливості отримання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.
Отже, сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не позбавляє кредитора на відступлення ним своїх прав іншій особі за правочином, за яким наявні не виконані кредитні зобов`язання, з огляду і на те, що окрім примусового виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості наявний позасудовий спосіб виконання зобов`язань, зокрема добровільне погашення заборгованості самим боржником.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2022 року у справі № 201/879/21, яка вірно врахована судом першої інстанції при вирішенні спору в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Більше того, на час звернення ОСОБА_1 до суду у січні 2025 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 червня 2024 року у справі № 1-1287/2008, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, ТОВ «Брайт Інвестмент» вже було видано дублікат виконавчого листа про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26 квітня 2007 року в сумі 11 851,95 доларів США та поновлено пропущений строк пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання, що свідчить про очевидну безпідставність пред'явленого позову.
Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги № GL48N718070_blank від 05 серпня 2020 року, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 26/04/2007/840/К-69 від 26 квітня 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що на момент укладення оспорюваного договору від 05 серпня 2020 року у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» була відсутня ліцензія на здійснення фінансових операцій з іноземною валютою колегія суддів не приймає, оскільки із вказаних підстав позов ОСОБА_1 не пред`являвся, а в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи ОСОБА_1 є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції у даній справівідповідає вимогам матеріального та процесуального законодавства, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року - без змін.
Щодо відшкодування судових витрат
Відмовляючи у задоволенні заяв ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені витрати документально не підтверджені у спосіб, передбачений процесуальним законом, заявниками не надало жодного належного та допустимого доказу фактичної оплати правничої допомоги. У матеріалах відсутні квитанції чи інші документи, що підтверджують перерахування грошових коштів, а сам факт участі адвоката в судовому розгляді справи та/або надання договору про надання правничої допомоги не свідчить автоматично про понесення відповідних витрат, адже суд повинен мати змогу переконатися не лише у факті залучення представника, а і в дійсному понесенні грошових витрат та їх відповідності розумним межам.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (частина дванадцята статті 141 ЦПК України)
Метою запровадження принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. 
Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 15 лютого 2023 року у справі № 567/1508/19.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У справі, яка переглядається, суд встановив, що заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу від 17 квітня 2025 року було подано до суду відповідачем та третьою особою у порядку та строки, визначені частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу до заяви про стягнення судових витрат ТОВ «Брайт Інвестмент» надало, зокрема копії: договору про надання правничої допомоги № 2/25-Ю від 01 січня 2025 року, укладеного з адвокатом Лисяк С.В.; додатку № 1 від 01 січня 2025 року до цього договору, акта про надання правової допомоги № 19 від 16 квітня 2025 року до вказаного договору; рахунок-фактури від 16 квітня 2025 року, в яких визначено перелік та вартість послуг, наданих адвокатом третій особі у справі № 761/2943/25, а саме: ознайомлення з матеріалами справи за наданими клієнтом документами, аналіз наданих документів, ознайомлення із судовою практикою та визначення перспектив справи (4 години) - 6 000,00 грн; складання відзиву на позовну заяву (3 години) - 4 000,00 грн; гонорар за прийняття рішення користь клієнта в справах по ЦПК - 10 000,00 грн; всього на загальну суму 20 000,00 грн.
На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу до своєї заяви про стягнення судових витрат ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надало, зокрема копії: договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року, укладеного з адвокатським бюро «Юлії Чміль»; додатку № 1 від 02 січня 2024 року до цього договору, акта про надання правової допомоги № 19 від 16 квітня 2025 року до зазначеного договору, в яких визначено перелік та вартість послуг, наданих адвокатом відповідачу у справі № 761/2943/25, а саме: ознайомлення з матеріалами справи за наданими клієнтом документами, аналіз наданих документів, ознайомлення із судовою практикою та визначення перспектив справи (4 години) - 6 000,00 грн; складання відзиву на позовну заяву (3 години) - 4 000,00 грн; гонорар за прийняття рішення користь клієнта в справах по ЦПК - 10 000,00 грн; всього на загальну суму 20 000,00 грн.
Представник позивача - адвокат Савченко (Войтович) Л.В. надіслала заперечення на заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, в яких серед іншого посилалась на те, що заявлені витрати документально не підтверджені належними доказами фактичної їх оплати та є неспівмірними зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатами робіт і витраченим часом на надання відповідних послуг.
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно із положеннями частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічну правову позицію викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та Верховним Судом у постановах: від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18.
Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Крім того, за умовами наданих до суду договорів про надання правничої (правової) допомоги оплата адвокатського гонорару здійснюється не в день підписання актів про надання правової допомоги від 16 квітня 2025 року, а лише протягом певного строку після отримання клієнтами рахунків від адвоката (адвокатського бюро).
Водночас на момент звернення заявників до суду із заявами про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (17 квітня 2025 року) обумовлений договорами триденний та тридцятиденний строк на сплату гонорару відповідачем та третьою особою у справі не сплив, а тому в останніх не було обов`язку долучати до поданих заяв документів, що свідчать про фактичну оплату витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інші банківські документи).
Суд першої інстанції наведеного не врахував, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, не надав належну правову оцінку доказам, наданим відповідачем та третьою особою на підтвердження витрат на правничу допомогу, не звернув увагу на судову практику Верховного Суду зі вказаного процесуального питання та дійшов помилкового висновку про відмову в стягненні з ОСОБА_1  на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» витрат на правову допомогу з підстав відсутності доказів оплати послуг адвоката (адвокатського бюро).
Сама по собі обставина відсутності доказів оплати за надану правову допомогу може слугувати достатньою підставою для відмови у їх відшкодуванні стороні, на користь якої ухвалено судове рішення по суті спору.
Між тим, суд апеляційної інстанції частково погоджується із доводами сторони позивача в частині неспівмірності і завищеності заявлених представниками відповідача та третьої витрат на правову допомогу.
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Як вбачається з матеріалів справи, із тих видів правової допомоги в суді першої інстанції, про які зазначено у актах про надання правової допомоги від 16 квітня 2025 року до договорів про надання правничої (правової) допомоги, адвокатом (адвокатським бюро) фактично були надані відповідачу та третій особі послуги з підготовки відзивів на позовну заяву вартістю 4 000,00 грн.
Послуги з ознайомлення із матеріалами справи за наданими клієнтом документами, аналіз наданих документів, ознайомлення із судовою практикою та визначення перспектив справи вартістю 6 000,00 грн мають організаційний характер, є складовими одного завдання із підготовки відзиву на позовну заяву та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга, а відтак такі витрати не можуть бути відшкодовані в повному обсязі.
Що стосується винагороди адвоката (адвокатського бюро) за прийняття рішення користь клієнта у заявленому розмірі 10 000,00 грн, суд апеляційної інстанції враховує, що у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Колегія суддів визнає заявлену відповідачем та третьою особою суму витрат на професійну правничу допомогу за досягнення позитивного результату в справі («гонорар успіху») у розмірі 10 000,00 грн такою, що суперечить критеріями розумності і реальності, з огляду на складність справи та доводів позовної заяви, в межах яких відбувався розгляд спору по суті. 
Зазначена справа розглядалась судом першої інстанції без фактичної участі представників ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» і не відноситься до категорії справ значної складності, які потребували самостійного напрацювання адвокатами окремих правових висновків з питань визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором і є очевидно завищеною по відношенню до позивача.
Тобто заявлена сума витрат на правничу допомогу за ухвалення позитивного рішення для відповідача і третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, є непропорційною відносно предмета спору, належним чином не обґрунтованою, що суперечать критеріями розумності і співмірності таких витрат зі складністю справи та дійсному обсягу виконаних робіт (наданих послуг), які факто були надані для захисту інтересів відповідної сторони у цій справі.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
На думку колегії суддів, ураховуючи доведений факт складання і подання відповідачем та третьою особою у справі відзивів на позовну заяву в суді першої інстанції, а також з огляду на погоджену вартість вказаних юридичних послуг у договорах про надання правничої (правової) допомоги, 5 000,00 грн винагороди адвокатського бюро «Юлії Чміль» та адвоката Лисяк С.В. є достатньою компенсацією з урахуванням виконаної ними роботи та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин даної справи, критерію розумності розміру витрат, а також впливом вирішення справи на репутацію сторін або публічним інтересом до справи.
Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» частково заслуговують на увагу, а висновок суду першої інстанції щодо відмови їм у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу не відповідає матеріалам справи, зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак ухвалені у справі додаткове рішення та ухвала відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення поданих заяв про стягнення судових витрат.
З огляду на те, що скасовані судові рішення стосується виключно розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року залишити без змін.
Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» та товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити частково.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року та ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» та товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про стягнення судових витрат задовольнити частково.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» 5 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 5 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У задоволенні решти вимог про стягнення судових витрат відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 липня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній