| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/10327/21 Суддя (судді) першої інстанції: Чернова Ж.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., 
суддів: Аліменка В.О., Кузьмишиної О.М.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Цикалевича Володимира Миколайовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі №640/10327/21 (головуючий суддя у 1-й інстанції Чернова Ж.М.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 24 липня 2003 року по 04 березня 2011 року;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 41304,41 грн.;
- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 23.11.2007 року по день фактичного розрахунку, з 16.04.2010 року по день фактичного розрахунку, з 04.03.2011 року по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позову зазначив, що працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної відпустки: - 4 скликання ОСОБА_2 з 24 липня 2003 року до 25 травня 2006 року 25 календарних днів щорічної основної відпустки; - 5 скликання ОСОБА_3 з 26 травня 2006 року до 23 листопада 2007 року 44,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 5 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 49,5 днів; - 6 скликання ОСОБА_4 з 26 листопада 2007 року до 16 квітня 2010 року 71,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 16 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 87,5 днів; - 6 скликання ОСОБА_5 з 05 травня 2010 року до 04 березня 2011 року 25 календарних днів щорічної основної відпустки та 11 календарних днів щорічної додаткової відпустки, всього 36 днів. 
При звільненні подав заяву про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належних йому сум компенсації за невикористані частини щорічної відпустки.
Однак, відповідач відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку в зв`язку з тим, що народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.
Така бездіяльність відповідача є протиправною, не ґрунтується на вимогах законодавства та порушує конституційні права позивача.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 24 липня 2003 року по 04 березня 2011 року.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 198 календарних днів щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 24 липня 2003 року по 04 березня 2011 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представник позивача, що діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції частині відмови в задоволенні позовних вимог, ухвалити постанову у відповідній частині, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Сталою та послідовною є практика Верховного Суду про наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України належної працівнику заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (несвоєчасно виплаченої) працівнику заробітної плати (її частини) при звільненні.
Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП України неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору.
Отже, встановивши порушення законодавства про оплату праці (як-то невиплата працівнику при звільненні компенсації за невикористану відпустку), що створює підставу для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України, суд повинен визначити розмір як суми, яка включається за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 КЗпП України, до належної працівнику заробітної плати, що складається із усіх виплат згідно з умовами трудового договору, так і суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на приписи ч.1 ст.308 КАС України суд надає оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги представника позивача, тобто в частині позовних вимог, в задоволенні яких позивачу відмовлено.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 28 січня 2026 року.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження, строк розгляду справи продовжено.
Рішенням зборів суддів Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2026 року вирішено здійснити повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебувають у провадженні судді Кучми А.Ю., через тривалу відсутність судді у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2026 року справу прийнято до провадження судді-доповідача Компанієць І.Д., та продовжено строк розгляду справи на розумний термін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 з 24 липня 2003 року по 25 травня 2006 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України четвертого скликання ОСОБА_6 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 25 календарних днів щорічної основної відпустки.
З 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України п`ятого скликання ОСОБА_3 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 44,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 5 календарних днів додаткової відпустки згідно із статтею 35 Закону України «Про державну службу».
З 26 листопада 2007 року по 16 квітня 2010 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України шостого скликання ОСОБА_4 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 71,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 16 календарних днів додаткової відпустки згідно із статтею 35 Закону України «Про державну службу».
З 05 травня 2010 року по 04 березня 2011 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України Верховної Ради України шостого скликання ОСОБА_5 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період роботи не використано 25 календарних днів щорічної основної відпустки та 11 календарних днів додаткової відпустки згідно із статтею 35 Закону України «Про державну службу».
Зазначене підтверджується довідкою Апарата Верховної Ради України від 31 березня 2021 року №20-17/303.
Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 22 березня 2011 року №1507 позивача звільнено 04 березня 2011 року з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_5 за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України) з проведенням виплати компенсації за 25 календарних днів невикористаної основної відпустки та за 11 календарних днів додаткової відпустки в межах наявної економії фонду плати праці народного депутата України.
Листом від 01.04.2021 №15/26-2021/113224 на заяву позивача щодо виплати, зокрема, компенсації за невикористану відпустку, Апарат Верховної Ради України повідомив позивача, що всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. 
На момент звільнення ОСОБА_1 економії фонду оплати праці помічників-консультантів народних депутатів України четвертого та п`ятого скликань ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану основну щорічну та додаткову відпустки. При звільненні 16 квітня 2010 року та 04 березня 2011 року економії фонду виплати праці помічників-консультантів народних депутатів України шостого скликання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було недостатньо для здійснення виплати компенсації за невикористану основну щорічну та додаткову відпустку. Здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану основну щорічну та додаткову відпустку не вбачається можливим.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за статтею 117 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є передчасними, оскільки в силу положень статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проте, фактичного розрахунку з позивачем за невикористані календарні дні основної та додаткової відпусток за спірний період станом на дату винесення вказаного рішення здійснено не було.
Оцінка суду.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.
Отже, суд акцентує увагу, що рішення суду першої інстанції переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги представника позивача щодо зобов`язання Апарату Верховної Ради України виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпусток при звільненні по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини виникли з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки як помічнику-консультанту народного депутата України.
Імперативними приписами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі належні йому суми.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, а також Верховним Судом в постановах від 01 жовтня 2024 року у справі №640/12080/22, від 28 вересня 2023 року у справі №640/36441/21, від 21 березня 2023 року у справі №640/11699/21.
Отже, не ґрунтується на вимогах закону та не відповідає усталеній практиці Верховного Суду позиція суду першої інстанції щодо передчасності заявленої у цій справі ОСОБА_1 позовної вимоги, яка стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні/виплати компенсації за невикористані дні відпусток, оскільки така позовна вимога є похідною від основної позовної вимоги про стягнення належних позивачеві сум при звільненні (компенсації за невикористані дні відпусток).
Встановивши у цій справі, що позивачеві в день його звільнення підлягала компенсація за невикористані дні відпусток, яка не виплачена з вини Апарату ВРУ, що є порушенням законодавства про оплату праці, суд першої інстанції повинен був обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні/виплати компенсації за невикористані дні відпусток та стягнути його з відповідача.
Необхідність такого обчислення встановлена також практикою Верховного Суду, яка, зокрема, викладена у постанові від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21.
Необхідно зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Отже, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
Зміст наведеної норми свідчить, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Таким чином, статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 сформулювала такий правовий висновок: 
«105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
Висновки Верховного Суду обов`язкові для врахування відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.
Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі період затримки розрахунку при звільненні становить з 05.03.2011 (наступний день після звільнення) до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. 
До цього періоду, у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 по 09.09.2026 (день ухвалення цієї постанови) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями також із застосуванням принципів співмірності, розумності та справедливості
Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку №100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
За змістом пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати, грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
На підставі пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (компенсації за невикористані дні відпусток) суд виходить з наступного.
Як свідчать матеріали справи позивачем не використано дні відпусток: 
- з 24 липня 2003 року по 25 травня 2006 року - 25 днів - до сплати 630,50 грн.;
-з 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року - 49,5 днів - до сплати 7588,89 грн;
-з 26 листопада 2007 року по 16 квітня 2010 року - 87,5 днів - до сплати 27586,13 грн;
-з 05 травня 2010 року по 04 березня 2011 року - 36 днів - до сплати 3613,32 грн.
Отже, загальна кількість невикористаних днів основної щорічної і додаткової відпусток за період роботи з 24 липня 2003 року по 04 березня 2011 року становить 198 днів, за які відповідачу необхідно сплатити компенсацію в розмірі 39418,84 грн.
Згідно з довідкою від 30 березня 2021 року №9-1-15/336 (а.с.12) ОСОБА_1 за січень та лютий 2011 року (два місяці перед звільненням) нарахована заробітна плата:
Січень 2011 - 3000 грн,
Лютий 2011 - 3000 грн.
У складі виплаченої позивачу за січень-лютий 2011 року заробітної плати відсутні складові, що не враховуються для обчислення розміру середньоденної заробітної плати.
Кількість робочих днів у періоді січень-лютий 2011 року складає 41.
Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 146,34 грн ((3000 грн + 3000 грн) : 41 робочих днів).
Суд звертає увагу, що всі належні позивачу суми, відповідач повинен був виплатити в день його звільнення, в даному випадку це - 04 березня 2011 року.
Період затримки розрахунку з позивачем починається з 05 березня 2011 року (наступний день після звільнення) та закінчується 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), та складає 2889 робочих днів.
Також період затримки розрахунку з позивачем при звільненні складає з 19 липня 2022 року по 09 вересня 2026 року (день ухвалення цієї постанови), проте з врахуванням ст.117 КЗпП України - по 19 січня 2023 року (шість місяців) - всього 133 робочих днів.
Таким чином період затримки розрахунку складає 3022 робочих дні (2889 + 133).
Розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку становить: 146,34 грн. х 3022 дні = 442239,48 грн.
Між тим, визначаючи остаточний розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування позивачеві з врахуванням критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, та застосувати формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, викладену в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19. 
До такого висновку суд дійшов з огляду на те, що причинами, які пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є як дії позивача, який звільнившись 04.03.2011, звернувся до суду за захистом порушених прав тільки в 2021 році, так і дії відповідача, пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, який не здійснив повного розрахунку з позивачем (компенсації за невикористані дні відпусток) при звільненні.
З урахуванням наведеного, правових позицій Верховного Суду, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне застосувати формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування наступним чином.
Як свідчить довідка відповідачем при звільненні позивачу сплачено 3613,32 грн.
При цьому, відповідачем при звільненні позивачу не виплачена сума заробітної плати в повному розмірі, а саме: компенсація за невикористані дні відпусток в розмірі 39418,84 грн.
Таким чином, відповідач при звільненні повинен був виплатити позивачу 43032,16 грн (3613,32 грн + 39418,84 грн)
Частка невиплаченої заробітної плати при звільненні складає 91,6% (39418,84 грн х 100% : 43032,16 грн)
Розмір середньої заробітної плати позивача за весь час затримки розрахунку становить: 
442239,48 грн., отже 91,6% від цієї суми складає - 405091,36 грн.
З огляду на вищевикладене суд погоджується з доводами апелянта - представника позивача, що суд першої інстанції безпідставно визнав передчасними позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
В межах доводів апеляційної скарги представника позивача суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням в цій частині постанови про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні.
В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, тому суд не надає оцінки законності та обґрунтованості рішенню в цій частині.
Відповідно до статті 139 КАС України підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в апеляційній інстанції в розмірі 1089,60 грн.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Цикалевича Володимира Миколайовича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі №640/10327/21 - задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі №640/10327/21 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 23.11.2007 року по день фактичного розрахунку, з 16.04.2010 року по день фактичного розрахунку, з 04.03.2011 року по день фактичного розрахунку.
В цій частині ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час затримки з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 23.11.2007 року по день фактичного розрахунку, з 16.04.2010 року по день фактичного розрахунку, з 04.03.2011 року по день фактичного розрахунку - задовольнити частково.
Стягнути з Апарату Верховної Ради України (01008, місто Київ, вулиця Грушевського,5, код ЄДРПОУ 20064120) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 405091,36 грн (чотириста п`ять тисяч дев`яносто одна гривня 36 копійок).
В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі №640/10327/21 - залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України (01008, місто Київ, вулиця Грушевського,5, код ЄДРПОУ 20064120) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1089,60 грн (одна тисяча вісімдесят дев`ять гривень 60 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення 09 вересня 2026 року.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 09 вересня 2026 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді В.О. Аліменко

О.М. Кузьмишина