н\п 3/490/1444/2026

УКРАЇНА
 
ЦЕНТРАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. МИКОЛАЄВА
 
вул. Захисників Миколаєва, 41/12, м. Миколаїв, 54607 тел. (0512) 53-31-08
e-mail: inbox@ct.mk.court.gov.ua, web: ct.mk.court.gov.ua Код ЄДРПОУ 02892528

Справа № 490/4684/26
П О С Т А Н О В А

 
16.07.2026р. суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Дірко І.І., розглянувши протоколи про вчинення 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, 

В С Т А Н О В И В:

10.05.2026р. у відношенні ОСОБА_1 складено протоколи серії ВАД №875983 та серії ВАД №875984 про вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (судові справи №490/4684/26 та №490/4685/26), які надійшли до провадження судді Центрального районного суду м. Миколаєва Дірко І.І.
Постановою суду від 16.07.2026р. матеріали вказаних судових справ об`єднані в одне провадження з присвоєнням єдиного порядкового номеру справи №490/4684/26.
Згідно протоколу серії ВАД №875983, 10.05.2026р. о 10:33 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з перевагою сили, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї доньки ОСОБА_2 , а саме: ображав її нецензурною лайкою, принижував, погрожував фізичною розправою, тим самим завдавши шкоди її психічному здоров`ю, внаслідок чого остання була емоційно пригнічена, стривожена та налякана.
Згідно протоколу серії ВАД №875984, 10.05.2026р. о 10:33 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з перевагою сили, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_3 , а саме: ображав її нецензурною лайкою, принижував, погрожував фізичною розправою, тим самим завдавши шкоди її психічному здоров`ю, внаслідок чого остання була емоційно пригнічена, стривожена та налякана.

ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечив проти обставин правопорушень, викладених у протоколах. Пояснив, що до війни його сім`я була досить заможною. Він за свій кошт побудував будинок по АДРЕСА_2 , який під час шлюбу зареєстрував на свою дружину - ОСОБА_3 , бо хотів залишити його своїм дітям. Однак з 24.11.2024р. його було мобілізовано. З того часу сімейні відносини погіршились, дружина намагається відсудити його майно, змінила вхідні замки до помешкання, а його речі зібрала до сміттєвих мішків. Таким чином ОСОБА_1 хоча спочатку й мав ключі від будинку та доступ всередину, однак фактично там не проживав, особистих речей там не залишив, фактично мешкав у своєму другому будинку у мкрн. Матвіївка, де утримував двох своїх собак. Коли одна собака захворіла, а ОСОБА_1 потрібно було їхати до місця несення служби, він попрохав зятя взяти собак до домоволодіння по АДРЕСА_2 щоб годувати їх та давати ліки. Останній спочатку не погоджувався та фактично після благань ОСОБА_1 , погодився та забрав собак. Це було 07.05.2026р. Через деякий час ОСОБА_1 згадав, що не віддав усі необхідні собаці ліки, тому приїхав за адресою: АДРЕСА_2 , з власного ключа відімкнув ворота та на ручку повісив кульок з ліками. Після цього пішов звідти та зателефонував доньці та попередив її забрати пакет з ліками. На що остання почала вимагати, щоб ОСОБА_1 забирав своїх собак. Далі з будинку вийшов зять та ОСОБА_1 попрохав його дати собаці додаткові ліки. Але зять відреагував негативно, почав сварку, вказуючи що ОСОБА_1 налякав усіх. В ході вказаної сварки ОСОБА_1 дійсно висловлювався в сторону зятя не досить культурно, однак "по батьківськи", докоряючи йому тим, що він живе у його будинку, збудованому за його кошт та ухиляється від мобілізації. При цьому ОСОБА_1 не мав наміру якимось чином застосовувати насилля, просто був обурений таким відношенням. Однак зять продовжував сварку, у зв`язку з чим ОСОБА_1 пригрозив, що викличе ТЦК, після чого зять пішов до будинку. 
Окрім цього ОСОБА_1 додав, що на час конфліктної ситуації ані дружини, ані доньки на місці не було, з ними не контактував, таким чином фізично ніяке насильство до них не могло бути застосовано та останній взагалі не мав такого умислу. 
Вважає, що такі дії доньки, зятя та колишньої дружини щодо виклику працівників поліції та складання адміністративних протоколів на нього - є способом тиску з метою подальшого відсудження майна та відкриття щодо нього кримінального провадження за ст. 126-1 КК України. 
Просив закрити провадження по справі.

Адвокат Набокова О.Г., яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні вважала наявних матеріалів по справі достатніми для визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУПАП та накладення на нього стягнень у межах санкції статті. Звернула увагу суду на терміновий заборонний припис, винесений щодо ОСОБА_1 , який свідчить про наявність на той момент виключних обставин, які вимагали негайного припинення протиправних дій з боку останнього. 

ОСОБА_3  та   ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, жодних заяв або клопотань від останніх на адресу суду не надходило. Письмові пояснення по суті обставин інкримінованих ОСОБА_1 правопорушень на адресу суду не направляли.

Враховуючи наведені пояснення, вивчивши матеріали справи, доходжу до наступних висновків.
Згідно зі ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, в тому числі, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
За змістом ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, не встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. ст. 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Диспозиція ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Стаття 173-2 КУпАП має бланкетний характер, тому для повного розкриття суті адміністративного правопорушення в протоколі необхідно зазначити конкретні дії, вчинені особою, спосіб прояву насильства у її діях, а у разі вчинення кількох дій - кожну з них із зазначенням виду насильства та його наслідків для потерпілої особи.
Водночас, організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями державної політики у цій сфері, а також заходи щодо захисту прав і законних інтересів потерпілих визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".
Відповідно до частин 2, 3 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2)колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Стаття 1 цього Закону визначає, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Нормами наведеного закону визначено, що психологічним насильством є така форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Отже, домашнє насильство, зокрема психологічного, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підпадають такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю потерпілого.
Законодавець визнав адміністративним правопорушенням не будь-яке домашнє насильство, а лише те, яке потягло за собою завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. Водночас, домашнє насильство характеризується такими ознаками: - умисність (з наміром досягнення бажаного результату); - спричинення шкоди; - порушення прав і свобод людини; - значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.
Для наявності складу адміністративного правопорушення щодо вчинення домашнього насильства є обов`язковим одночасне існування вищевказаних ознак, у разі відсутності хоча б однієї із ознак дії особи не можна розцінювати як насильство.
Об`єктивна сторона правопорушення полягає в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Суб`єктами можуть виступати як члени однієї сім`ї згідно з визначенням цього поняття у Законі України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", так і інші родичі чи особи, які спільно проживають, ведуть спільне господарство та мають взаємні права й обов`язки.
Конфлікти та непорозуміння між особами, спричинені майновими чи побутовими питаннями, свідчать про розбіжності в їхніх поглядах на певні життєві аспекти, проте самі по собі не є доказом вчинення домашнього насильства.
Домашнє насильство має низку характерних ознак, серед яких: повторюваність насильницьких епізодів у часі; систематичність таких дій; прагнення кривдника встановити повний контроль і владу над постраждалою особою; вчинення насильства у відносинах між людьми, пов`язаними родинними чи іншими близькими зв`язками; а також взаємозв`язок різних форм насильства - наявність однієї з них часто свідчить про ризик появи інших.
Домашнє насильство, у розумінні ст. 173-2 КУпАП, є адміністративним правопорушенням, з матеріальним складом, оскільки він потребує наявності не тільки певного діяння, але й спричинення шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Отже, орган поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення зобов`язаний чітко вказувати, у чому саме виражалося психологічне чи фізичне насильство, яке спричинило шкоду фізичному чи психічному здоров`ю потерпілого.

У якості доказів провини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП працівниками поліції додано до протоколів наступне: протоколи прийняття заяв від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про вчинення ОСОБА_1 відносно них правопорушень, які полягали у висловлюванні останнім нецензурної лайки, образ, принижень; письмові пояснення ОСОБА_3 від 10.05.2026р.; письмові пояснення ОСОБА_2 від 10.05.2026р. до протоколу; форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства; копія термінового заборонного припису серії АА №528408 від 10.05.2026р. відносно ОСОБА_1 ; письмові пояснення ОСОБА_1 від 10.05.2026р. 
У своїх поясненнях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 стверджують про те, що ОСОБА_1 10.05.2026р. з`явився за їх місцем мешкання, почав їх принижувати, ображати, погрожувати та виганяти з дому, чим спричинив у них емоційну невпевненість та страх. 
Окрім цього ОСОБА_2 зазначає, що проживає за вказаною адресою з дозволу власника будинку - її матері, разом зі своїм чоловіком та дитиною. 10.05.2026р. за їх місцем мешкання прийшов батько - ОСОБА_4 та почав їй погрожувати й ображати, оскільки вона не хоче доглядати за його собаками, яких остання боїться. Окрім того погрожував заселити за їх місцем мешкання військових.
В той же час, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_1 та у своїх письмових поясненнях до протоколу, зазначав, що дійсно 10.05.2026р. приїхав за місцем мешкання своєї доньки та дружини, оскільки привіз ліки для хворої собаки. Конфлікт відбувся із зятем з приводу того, що останній хоча й погодився взяти для догляду його собак, однак не хоче давати їм ліки. На момент вказаної сварки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на місці взагалі не було. Таким чином останній ніяким чином не міг вчинити щодо них дії , зазначені у протоколах.

Аналізуючи наведені докази та пояснення сторін по справі, порівнюючи їх із обов`язковими елементами адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, суд приходить до наступних висновків:

1) нерівність сторін конфлікту
- згідно наданої копії рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.03.2025р., який набрав законної сили 11.04.2025р., було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.05.2026р. за ОСОБА_3 24.05.2021р. зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_2 . З наданих пояснень ОСОБА_1 встановлено, що останній з початку служби у ЗС України та погіршення подружніх відносин, мешкає у своєму будинку в мкрн. Матвіївка. Наразі між колишнім подружжям відбувається судовий процес з поділу нажитого майна, що стає підставою до суперечок між ними. Такі його пояснення не спростовані представником потерпілих, та навпаки знайшли своєї підтвердження у письмових поясненнях ОСОБА_2 , яка зазначила, що мешкає у будинку по АДРЕСА_2 разом із чоловіком та дитиною зі згоди власника - її матері. 
Сукупність наведених обставин свідчить про те, що ОСОБА_1 ані фактично, ані юридично не мав прав власності на помешкання по АДРЕСА_2 ; з листопада 2024 р. не мешкав там; не мав там особистих речей; хоча й спочатку мав ключі від воріт та доступ до будинку, однак в подальшому у зв`язку зі зміною замків, втратив такий доступ. Його приїзд за вказаною адресою пов`язаний виключно із необхідністю віддати собак та ліків для їх догляду (з добровільної згоди чоловіка доньки) на час проходження військової служби, що і стало індикатором початку суперечки. 
Таким чином наявними матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_1 у даній ситуації мав будь-яку перевагу сил чи важелі впливу на дружину чи доньку, які б давали змогу останньому домінувати над ними чи встановлювати контроль за їх поведінкою (характерна ознака агресора). Навпаки, сторони конфлікту у рівних позиціях відстоювали свої особисті інтереси, зокрема з приводу місця перебування собак та їх догляду. Посилання потерпілих на висловлювання ОСОБА_1 погроз (щодо виселення чи заселення за їх місцем мешкання військових) не могли викликати у постраждалих ніяких емоційних переживань чи необхідності виконувати його вказівки, оскільки такі погрози не мали будь-якого юридичного чи фактичного підґрунтя для реалізації і це було відомо усім учасникам конфлікту.

2) умисність дій 
- у разі домашнього насильства умисел кривдника спрямований виключно на заподіяння шкоди (фізичної, моральної, майнової тощо). Однак у даній конфліктній ситуації умисел ОСОБА_1 був направлений лише на вирішення суперечки щодо догляду за собаками (що не спростовано стороною обвинувачення). В той же час його поведінка під час конфлікту, яка могла супроводжуватись зокрема нецензурними висловлюваннями та образами в бік інших учасників - несла супроводжуючий емоційний, однак не основний намір; 

3) систематичність дій
- конфліктна ситуація згідно протоколів виникла спонтанно. В той час як для домашнього насильства протиправні дії кривдника повторюються та є систематичними, чого матеріалами протоколів не доведено; 

4) завдана шкода здоров`ю потерпілої сторони
- так за матеріалами протоколів стверджується про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 внаслідок насильницьких дій ОСОБА_1 отримали шкоду психічного здоров`я, а саме: емоційну пригніченість, стривоженість, наляканість. Між тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, жодним чином не пояснили суду в чому полягає шкода їх психічному здоров`ю, які наслідки проявились у них після конфліктної ситуації. Аналогічно до матеріалів протоколу не було додано відеозаписи з боді-камер поліцейських, у зв`язку з чим суддя не має змоги візуально оцінити обставини події та емоційний стан учасників конфліктної ситуації. Представником потерпілих у судовому засіданні також не надано жодного доказу у підтвердження психічної шкоди.
Таким чином посилання сторони обвинувачення на наявність шкоди психічному здоров`ю потерпілих є суто формальним, а отже не доведеним.

Посилання представника потерпілих на наявність термінового заборонного припису щодо ОСОБА_1 як підтвердження існування реальної загрози з його боку - є необґрунтованим. 
Так, дійсно терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України, як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства.
Припис повинен зокрема містити інформацію про оцінку ризиків, проведену працівником поліції. 
Між тим, з наявної копії ТЗП серії АА №528408 від 10.05.2026р. встановлено, що ОСОБА_1 не погодився із викладеними у ньому відомостями. Однак за відсутності матеріалів відеофіксації в протоколі, суд позбавлений можливості встановити обставини належність виявлення та оцінки працівником ризиків; обставини незгоди ОСОБА_1 із винесеним приписом; обставини допиту постраждалих, на підставі чого складено форми оцінки ризиків.
Отже, в даному випадку лише формальна наявність термінового заборонного припису щодо ОСОБА_1 не має для суду преюдиціального значення та за недостатньої обґрунтованості самостійно не може лягти в основу обвинувачення особи.  

Таким чином судом встановлено, що за інкримінованими обставинами правопорушень наявні між ОСОБА_1 (з однієї сторони) та ОСОБА_3 й ОСОБА_2 і її чоловіком (з іншої сторони) сварки й непорозуміння на майновому й побутовому ґрунті свідчать про існування між ними неузгодженості позицій в певних аспектах ставлення до життя, однак не підтверджують факту вчинення саме домашнього насильства. Те, що обидві сторони демонструють невміння вирішувати конфлікти цивілізовано, гідно, з дотриманням моральних норм, є не домашнім насильством, а конфліктом.
На підставі викладеного, оскільки наявними доказами по справі не доведено наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за такого згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі підлягає закриттю.

Керуючись п. 1 ст. 247, ст. ст. 283-285 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про вчинення  ОСОБА_1  адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - закрити, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень.
Постанову може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом 10 днів.

Суддя І.І. Дірко