ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року  Справа № 918/369/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. ,  суддя Крейбух О.Г. 

секретар судового засідання Політуча В.В. 
за участю представників сторін:
органу прокуратури - Мельничук Л.О., прокурор;
позивача - не з`явився;
відповідача - не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" на рішення Господарського суду Рівненської області від 15 червня 2026 року у справі №918/369/26 (суддя Андрійчук О. В.)
за позовом Керівника Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ярославицької сільської ради Дубенського району Рівненської області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД"
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 203 144,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 15.06.2026 у справі №918/369/26 позов Керівника Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ярославицької сільської ради Дубенського району Рівненської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 203 144,00 грн, задоволено.
Визнано недійсними додаткову угоду № 1 від 15.05.2024, додаткову угоду № 2 від 18.06.2024, додаткову угоду № 3 від 12.07.2024 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 01.03.2024 № 43, укладеного між Ярославицькою сільською радою Дубенського району Рівненської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД".
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" на користь Ярославицької сільської ради Дубенського району Рівненської області 203 144,00 грн.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" на користь Рівненської обласної прокуратури 6 656,00 грн судового збору.
Присуджено до стягнення з Ярославицької сільської ради Дубенського району Рівненської області на користь Рівненської обласної прокуратури 3 993,60 грн судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається на порушення Господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" на рішення Господарського суду Рівненської області від 15.06.2026 у справі №918/369/26 залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки шляхом надання суду доказів сплати судового збору в установленому законом порядку і розмірі.
20.07.2026 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" про усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" на рішення Господарського суду Рівненської області від 15.06.2026 у справі № 918/369/26. Призначено справу № 918/369/26 до розгляду на 17.08.2026 об 12:00 год.
Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.08.2026 справу №918/369/26 прийнято до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А., суддя Крейбух О.Г.
14.08.2026 на адресу суду через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" надійшли додаткові пояснення у справі, подані у зв`язку з прийняттям Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду постанови від 08.07.2026 у справі №910/16365/25, про яку, за твердженням відповідача, йому стало відомо після відкриття апеляційного провадження у цій справі.
У поданих поясненнях відповідач, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(II)/2025, яким визнано неконституційними окремі приписи абз.1 ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" в частині представництва прокурором інтересів держави у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням їх захисту компетентним органом, наголошує, що прокурор звернувся з позовом у цій справі вже після ухвалення зазначеного рішення Конституційного Суду України, а тому відповідні положення Закону, на переконання відповідача, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням положень ч.ч. 6, 7 ст.11 ГПК України.
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, зокрема викладені у постанові від 08.07.2026 у справі №910/16365/25 та вважає, що з огляду на встановлену Конституційним Судом України невідповідність Конституції України відповідних положень ст.23 Закону України "Про прокуратуру" у прокурора були відсутні належні підстави для звернення з цим позовом в інтересах держави, у зв`язку з чим просить долучити додаткові пояснення до матеріалів справи та врахувати їх під час апеляційного перегляду.
Також 14.08.2026 через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №918/369/26, обґрунтоване відкриттям Конституційним Судом України конституційного провадження у справі №3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" щодо відповідності Конституції України п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Заявник зазначає, що оскільки підставою позовних вимог у цій справі є порушення сторонами при укладенні оспорюваних додаткових угод передбаченого зазначеною нормою обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару, вирішення Конституційним Судом України питання про її конституційність може вплинути на правову кваліфікацію спірних правовідносин, у зв`язку з чим, на його переконання, існує об`єктивна неможливість подальшого розгляду справи.
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" посилається на передачу справи № 910/11553/25 на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для формування правового висновку щодо можливості зупинення провадження у подібних правовідносинах у зв`язку з відкриттям відповідного конституційного провадження, з огляду на що просить зупинити провадження у справі №918/369/26 до вирішення Об`єднаною Палатою Верховного Суду справи №910/11553/25.
В судове засідання представники позивача та відповідача не з`явилися, водночас від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю участі його представника у судовому засіданні у зв`язку із зайнятістю останнього в іншому судовому процесі.
Частинами 11, 12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Оскільки всі учасники провадження у справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, враховуючи те, що з поданого клопотання про відкладення не вбачається поважних причин, які б свідчили про необхідність перенесення судового засідання на іншу дату, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного клопотання та з огляду на належне повідомлення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін.
Крім того, колегія суддів зазначає, що наведена представником відповідача у клопотанні обставина щодо його зайнятості в іншому судовому засіданні в Шевченківському районному суді м. Києва сама по собі не свідчить про неможливість розгляду цієї справи за відсутності такого представника та не обґрунтовує необхідності відкладення її розгляду, при цьому доказів неможливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника відповідачем суду апеляційної інстанції не надано.
Присутній у судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
Судова колегія, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі зазначає наступне.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається, зокрема, в порядку конституційного провадження, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі, водночас суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що обов`язковою передумовою для зупинення провадження є не сам факт відкриття Конституційним Судом України провадження щодо перевірки конституційності норми права, яка підлягає застосуванню у відповідних правовідносинах, а встановлена судом об`єктивна неможливість розгляду конкретної справи до завершення такого конституційного провадження, існування якої має бути належним чином обґрунтовано з огляду на предмет і підстави позову, предмет доказування та наявні у справі докази.
Як вбачається з поданого клопотання, необхідність зупинення провадження відповідач пов`язує, зокрема, з відкриттям Конституційним Судом України провадження у справі №3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" щодо відповідності Конституції України п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі", посилаючись на те, що зазначена норма покладена прокурором в основу вимог про визнання недійсними оспорюваних додаткових угод.
Разом з тим саме по собі вирішення Конституційним Судом України питання щодо конституційності норми матеріального права, яка підлягає застосуванню при вирішенні спору, не позбавляє господарський суд можливості на підставі наявних у справі доказів встановити фактичні обставини укладення та виконання спірних додаткових угод, надати їм відповідну юридичну оцінку та перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, тоді як відповідачем не наведено конкретних обставин, які не можуть бути встановлені судом апеляційної інстанції до завершення конституційного провадження, а отже, не доведено існування саме об`єктивної неможливості розгляду цієї справи у розумінні п.5 ч.1 ст.227 ГПК України.
При цьому аналогічне питання вже було предметом оцінки Верховного Суду, який у постанові від 04.06.2026 у справі №911/2586/24, розглянувши клопотання про зупинення провадження до закінчення розгляду Конституційним Судом України саме справи №3-78/2026 (178/26) щодо конституційності п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі", не встановив передбачених п.5 ч.1 ст.227 ГПК України підстав для його задоволення, виходячи з відсутності об`єктивної неможливості розгляду господарської справи за наявними у ній матеріалами.
Щодо посилання заявника на передачу справи №910/11553/25 на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду колегія суддів зазначає, що ГПК України окремо врегульовує можливість зупинення провадження у зв`язку з переглядом судового рішення у подібних правовідносинах Палатою, Об`єднаною Палатою або Великою Палатою Верховного Суду, передбачаючи у п.7 ч.1 ст.228 ГПК України право суду, а не його обов`язок, зупинити провадження у відповідній справі.
Водночас матеріали справи не містять процесуального рішення Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про прийняття справи №910/11553/25 до розгляду, а саме по собі посилання заявника на її передачу на розгляд Об`єднаної Палати, за відсутності підтвердження прийняття такої справи відповідним складом суду та здійснення її касаційного перегляду, не є достатньою підставою для застосування п.7 ч.1 ст.228 ГПК України.
Таким чином, зважаючи на те, що наявні у справі докази є достатніми для встановлення та оцінки обставин, необхідних для здійснення апеляційного перегляду, відповідачем не доведено об`єктивної неможливості розгляду справи до завершення конституційного провадження №3-78/2026 (178/26), а наявність передбачених п.7 ч.1 ст.228 ГПК України підстав для зупинення провадження у зв`язку з переглядом справи №910/11553/25 Об`єднаною Палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду належним чином не підтверджена, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого клопотання.
Безпосередньо в судовому засіданні прокурор повністю підтримав вимоги та доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Колегія суддів, заслухавши пояснення прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2024 Ярославицькою сільською радою Дубенського району в електронній системі публічних закупівель "Prozorro" оприлюднено оголошення про проведення закупівлі за предметом "Постачання електричної енергії споживачу" з очікуваною вартістю 752 804,00 грн (ідентифікатор закупівлі UA-2024-01-08-001927-a).
За результатами проведеної процедури закупівлі 01.03.2024 між Ярославицькою сільською радою як споживачем та переможцем закупівлі, Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД", як постачальником укладено Договір № 43 про постачання електричної енергії споживачу (далі - Договір), відповідно до п.2.1 якого постачальник зобов`язався продавати електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок споживача, тоді як останній - оплачувати вартість використаної електричної енергії та здійснювати інші передбачені договором платежі.
За умовами п.5.2 Договору, спосіб визначення ціни електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника, при цьому відповідно до п.1 додатку №2 до Договору вартість 1 кВт*год електричної енергії погоджено сторонами в розмірі 4,67 грн з ПДВ.
Згідно з п.13.1 Договору, останній набирає чинності з моменту погодження споживачем заяви-приєднання та договірних величин споживання електричної енергії, діє до 31.12.2024 включно, а в частині виконання фінансових зобов`язань, зокрема, повної сплати заборгованості та штрафних санкцій, - до їх повного виконання.
Пунктом 13.8 Договору сторони погодили, що його умови, у тому числі ціна за одиницю товару, не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі, визначеної за результатами електронного аукціону, а істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до повного виконання сторонами зобов`язань, крім передбачених цим пунктом випадків.
До таких випадків віднесено зменшення обсягів закупівлі; погоджену сторонами зміну ціни товару пропорційно її коливанню на ринку без збільшення загальної суми договору; покращення якості предмета закупівлі; продовження строку дії договору та виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин; зменшення ціни; зміну ставок податків, зборів, податкових пільг або системи оподаткування; зміну індексу споживчих цін, курсу іноземної валюти, біржових котирувань, показників Platts та ARGUS, регульованих тарифів, нормативів і середньозважених цін на електричну енергію на ринку "на добу наперед" за умови встановлення договором відповідного порядку зміни ціни.
При цьому зміна ціни за одиницю електричної енергії внаслідок її коливання на ринку допускається за умови надання стороною, яка ініціює таку зміну, документального підтвердження відповідного коливання в торговій зоні "ОЕС України", яким можуть бути офіційні відомості щодо ціни й обсягів купівлі-продажу електричної енергії на ринку "на добу наперед" та внутрішньодобовому ринку, оприлюднені ДП "Оператор ринку", або документи уповноважених органів, установ чи організацій щодо відсоткової зміни ціни товару на ринку.
Також пунктом 13.8 Договору передбачено, що відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсотка її ринкового коливання, така зміна не повинна призводити до збільшення загальної суми договору та застосовується з початку розрахункового періоду, у якому відбулося відповідне коливання.
У разі зміни тарифу на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії, врахованого у структурі остаточної ціни товару, підставою для її коригування є набрання чинності відповідною постановою НКРЕКП, а змінена ціна застосовується з дня введення в дію нового регульованого тарифу, якщо інше не встановлено законодавством.
Як встановлено судом із матеріалів справи, у подальшому сторони уклали низку додаткових угод до Договору, якими було збільшено ціну за одиницю електричної енергії.
Додатковою угодою №1 від 15.05.2024 пункт 1 додатку до комерційної пропозиції викладено в новій редакції, згідно з якою ціна 1 кВт*год електричної енергії з моменту укладення Договору до 30.04.2024 становила 4,67 грн з ПДВ, а з 01.05.2024 до 31.12.2024 - 6,1620 грн з ПДВ.
Додатковою угодою № 2 від 18.06.2024 сторони збільшили ціну 1 кВт*год спожитої електричної енергії до 7,32 грн з ПДВ та погодили застосування зміненої ціни до договірних величин споживання електричної енергії з моменту підписання цієї додаткової угоди.
В обґрунтування зміни ціни, оформленої додатковими угодами №1 від 15.05.2024 та №2 від 18.06.2024, відповідач надав роздруківки з офіційного вебсайту ДП "Оператор ринку" щодо цінових індексів і середньозважених цін купівлі-продажу електричної енергії за лютий - червень 2024 року, які відображають зростання цін на ринку "на добу наперед" та внутрішньодобовому ринку впродовж березня - червня 2024 року, а також цінову довідку Хмельницької торгово-промислової палати від 01.05.2024.
Додатковою угодою №3 від 12.07.2024 ціну 1 кВт*год електричної енергії збільшено до 8,2560 грн з ПДВ та визначено, що змінена ціна застосовується до договірних величин споживання електричної енергії з моменту підписання цієї додаткової угоди. 
На підтвердження необхідності укладення додаткової угоди №3 від 12.07.2024 відповідач надав цінову довідку Харківської торгово-промислової палати від 05.07.2024.
Таким чином, внаслідок послідовного укладення додаткових угод №1-3 ціну 1 кВт*год електричної енергії порівняно з початковою ціною, визначеною Договором, збільшено відповідно на 31,95 %, 56,75 % та 76,79 %, у зв`язку із чим протягом строку дії Договору за ініціативою постачальника її було тричі підвищено - із 4,67 грн з ПДВ до 8,2560 грн з ПДВ, тобто загалом на 76,79 %.
Також судом встановлено, що на виконання умов Договору, відповідач поставив позивачу 117 668,1219 кВт*год електричної енергії загальною вартістю 752 654,68 грн з ПДВ, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі електричної енергії та коригувальними актами.
У свою чергу, позивач повністю оплатив поставлену електричну енергію в сумі 752 654,68 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.
Прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що додаткові угоди №1 від 15.05.2024, № 2 від 18.06.2024 та № 3 від 12.07.2024 укладені з порушенням вимог п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки за відсутності належного документального підтвердження коливання ціни електричної енергії на ринку сторонами послідовно збільшено ціну за одиницю товару з 4,67 грн до 8,2560 грн з ПДВ, тобто загалом на 76,79 %, що перевищує встановлену законом граничну межу у 10 %, внаслідок чого прокурор просить визнати зазначені додаткові угоди недійсними та стягнути з відповідача 203 144,00 грн, які, на його думку, були надмірно сплачені на виконання оспорюваних правочинів.
Місцевий господарський суд, розглянувши подані прокурором документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Насамперед, в межах вирішення питання щодо наявності підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді колегія суддів вважає за необхідне надати правову оцінку зверненню прокурора з цим позовом, у тому числі з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 та сформованої після його ухвалення судової практики.
Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України, на прокуратуру покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначених законом.
За змістом ч.ч.1, 3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на їх захист, у разі порушення або загрози порушення таких інтересів, якщо відповідний захист не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частиною 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді, при цьому до звернення з позовом прокурор зобов`язаний попередньо повідомити про це відповідний суб`єкт владних повноважень.
Відповідно до ч.4 ст.53 ГПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати, у чому полягає порушення таких інтересів, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду, а також зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно з ч.5 ст.53 ГПК України, у разі відкриття провадження за позовом прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Отже, передбачене Конституцією України представництво прокурором інтересів держави має субсидіарний характер та покликане забезпечити судовий захист таких інтересів у випадках, коли компетентний суб`єкт, якому державою надано відповідні повноваження, самостійно такого захисту не здійснює або здійснює його неналежним чином.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 виснувала, що бездіяльність компетентного органу має місце тоді, коли такий орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їх захисту, однак протягом розумного строку не звернувся до суду з відповідним позовом. Звернення прокурора до компетентного органу до подання позову фактично надає такому органу можливість відреагувати на ймовірне порушення інтересів держави шляхом самостійного звернення до суду, проведення перевірки, вчинення інших передбачених законом дій або надання мотивованого повідомлення про відсутність підстав для вжиття відповідних заходів.
У категорії спорів щодо правочинів, укладених у межах публічних закупівель, визначальним для встановлення належного позивача є те, який саме суб`єкт має безпосередній інтерес у захисті публічних фінансових ресурсів та належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону України "Про публічні закупівлі", що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.03.2025 у справі № 924/524/24.
Водночас закон не покладає на прокурора обов`язку звертатися до суду в інтересах усіх органів, які потенційно можуть здійснювати захист інтересів держави у відповідних правовідносинах, оскільки належним є визначення позивачем компетентного органу, який має безпосередній інтерес у вирішенні спору, що відповідає правовій позиції Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.
Разом з тим колегія суддів враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" у тій частині, в якій вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Мотивуючи наведений висновок, Конституційний Суд України виходив, зокрема, з оцінного характеру понять "не здійснює" та "неналежним чином здійснює", відсутності в законі чітко встановлених критеріїв визначення відповідних випадків та, як наслідок, надмірної дискреції прокурора і суду під час вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави.
Водночас правові наслідки встановленої неконституційності Конституційний Суд України визначив безпосередньо у резолютивній частині зазначеного Рішення, встановивши, що відповідні приписи абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", визнані неконституційними, втрачають чинність з 01.01.2027.
Крім того, пунктом 4 резолютивної частини Рішення від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 Конституційний Суд України окремо встановив, що це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності визнаних неконституційними приписів абз. 1 ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Аналогічне розуміння темпоральної дії Рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 відображене Великою Палатою Верховного Суду в пункті 139 постанови від 10.12.2025 у справі № 344/12305/18, у якому, звернувши увагу на визнання відповідних положень ст.23 Закону України "Про прокуратуру" неконституційними, Велика Палата водночас прямо відтворила застереження Конституційного Суду про непоширення його Рішення на правовідносини щодо представництва, які виникли під час чинності цих приписів та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Таким чином, визнання окремих приписів ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" неконституційними саме по собі не є тотожним їх негайній втраті чинності з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України. Вирішуючи питання про наслідки встановленої неконституційності, Конституційний Суд України скористався наданим йому Конституцією України повноваженням визначити інший момент втрати чинності відповідними положеннями закону та прямо відтермінував його до 01.01.2027.
Відтак до настання визначеного Конституційним Судом України моменту втрати чинності відповідні приписи формально залишаються складовою чинного законодавчого регулювання, а оцінка правовідносин, які виникли в цей період, не може здійснюватися без врахування встановленого самим Конституційним Судом темпорального режиму дії його Рішення.
Колегія суддів при цьому враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.07.2026 у справі № 910/16365/25, в якій за обставин тієї справи суд касаційної інстанції погодився з висновком про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави, зокрема, з огляду на те, що звернення прокурора до компетентних органів та подання позову відбулися після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 та з урахуванням положень ч.ч. 6, 7 ст. 11 ГПК України.
Разом з тим наведений висновок підлягає застосуванню з урахуванням конкретних обставин справи, в якій його сформульовано та не усуває необхідності врахування правових наслідків, безпосередньо визначених Конституційним Судом України у резолютивній частині Рішення № 6-р(ІІ)/2025, а також правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пункті 139 постанови від 10.12.2025 у справі № 344/12305/18.
При цьому положення ч. 6 ст.11 ГПК України, за змістом яких суд у разі висновку про суперечність закону Конституції України не застосовує такий закон, не можуть тлумачитися відокремлено від положень Конституції України про юридичну силу та обов`язковість рішень Конституційного Суду України і застосовуватися у спосіб, який фактично змінює визначений самим Конституційним Судом момент втрати чинності положеннями закону, конституційність яких уже була предметом конституційного контролю.
Інше тлумачення фактично означало б надання суду загальної юрисдикції можливості самостійно змінити встановлені Конституційним Судом України темпоральні наслідки його рішення та прирівняти дату визнання норми неконституційною до дати втрати нею чинності всупереч прямій вказівці пункту 3 резолютивної частини Рішення № 6-р(ІІ)/2025.
Тому сам по собі факт ухвалення 03.12.2025 Рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2025, за умови що визнані неконституційними приписи відповідно до прямо визначеного Конституційним Судом порядку втрачають чинність лише з 01.01.2027, не є безумовною та самодостатньою підставою для висновку про відсутність у прокурора представницьких повноважень у кожній справі, розпочатій до вказаної дати, а вирішення такого питання потребує оцінки конкретних обставин виникнення відповідних правовідносин, характеру інтересу держави, статусу компетентного органу та фактичної поведінки цього органу щодо захисту відповідного інтересу.
Як вбачається з матеріалів справи, Дубенська окружна прокуратура листом від 29.01.2026 № 51/2-116вих-26 повідомила Ярославицьку сільську раду про виявлені порушення законодавства під час укладення додаткових угод до договору про постачання електричної енергії та наявність підстав для повернення надмірно сплачених коштів.
У відповідь Ярославицька сільська рада листом від 11.02.2026 № 170 повідомила про відсутність можливості самостійно звернутися до суду з відповідним позовом, не зазначивши при цьому про намір вжити інших заходів, спрямованих на захист порушених інтересів.
Отже, у цій справі має місце не лише оцінка прокурором пасивної поведінки компетентного органу чи суб`єктивний висновок про недостатню ефективність вжитих ним заходів. Ярославицька сільська рада, будучи безпосередньо повідомленою про конкретне порушення та можливість повернення надмірно сплачених бюджетних коштів, сама повідомила прокурора про відсутність можливості звернутися до суду, тобто фактично підтвердила, що самостійного судового захисту відповідних майнових інтересів не здійснюватиме.
Така фактична ситуація істотно відрізняється від випадків, коли прокурор на власний розсуд оцінює діяльність компетентного органу як недостатню або неналежну, що, власне, було одним із ключових застережень Конституційного Суду України щодо невизначеності меж прокурорської дискреції, тоді як у цій справі нездійснення судового захисту підтверджене безпосередньою відповіддю самого компетентного органу, а тому встановлення відповідної обставини ґрунтується не на припущенні чи суб`єктивній оцінці прокурора, а на конкретних фактичних даних.
Крім того, прокурор не підміняє Ярославицьку сільську раду у здійсненні її поточної діяльності та не втручається в реалізацію нею дискреційних владних повноважень, а реалізує передбачений законом процесуальний механізм захисту майнового інтересу держави у зв`язку з прямо висловленою цим органом неможливістю самостійно звернутися за судовим захистом.
Порушення інтересів держави прокурор обґрунтував укладенням Ярославицькою сільською радою додаткових угод всупереч вимогам законодавства про публічні закупівлі, що, за його доводами, спричинило безпідставну зміну істотних умов договору, збільшення ціни за одиницю електричної енергії, зменшення обсягу її постачання та надмірне витрачання публічних коштів.
Забезпечення законності у сфері публічних закупівель, дотримання принципів максимальної економії та ефективності використання бюджетних коштів, а також повернення коштів, надмірно сплачених внаслідок порушення встановленої законом процедури, становлять суспільний та державний інтерес, який за наведених обставин потребував судового захисту.
Ярославицька сільська рада правильно визначена прокурором позивачем у цій справі, оскільки вона є замовником відповідної закупівлі, стороною договору та оспорюваних додаткових угод, здійснила оплату поставленої електричної енергії і має безпосередній майновий інтерес у поверненні коштів, які, за твердженням прокурора, були надмірно сплачені відповідачу.
Отже, в цьому випадку прокурором не здійснено довільного розширення змісту конституційної функції представництва інтересів держави та не підмінено компетентний орган у реалізації ним власних повноважень, натомість матеріалами справи підтверджено конкретне порушення майнового інтересу держави, наявність належного компетентного органу, його обізнаність із таким порушенням та прямо повідомлену ним неможливість самостійно забезпечити судовий захист відповідного інтересу.
За сукупністю наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025 з врахуванням встановленого ним самим порядку втрати чинності відповідними приписами ст.23 Закону України "Про прокуратуру", а також висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у пункті 139 постанови від 10.12.2025 у справі № 344/12305/18, не дає підстав для автоматичного висновку про відсутність у прокурора повноважень на звернення з цим позовом.
Відтак попереднє повідомлення прокурором Ярославицької сільської ради про виявлені порушення, поінформованість останньої про необхідність захисту відповідних інтересів, її прямо висловлена неможливість самостійного звернення до суду та невжиття нею інших заходів, спрямованих на повернення спірних коштів, у сукупності підтверджують наявність визначених законом передумов для реалізації прокурором представницької функції в інтересах держави.
Таким чином, прокурор належним чином обґрунтував порушення інтересів держави, необхідність їх судового захисту, статус Ярославицької сільської ради як компетентного органу та фактичні обставини нездійснення нею такого захисту, у зв`язку із чим висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Ярославицької сільської ради є правомірним та відповідає встановленим у справі обставинам.
Надаючи правову оцінку обставинам у справі, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
До способів захисту цивільних прав та інтересів належить визнання правочину недійсним (ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Такий правочин може вчинятися як в усній, так і у письмовій формі.
Згідно зі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України, відповідно до якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить із того, що Закон України "Про публічні закупівлі" визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад та спрямований на забезпечення ефективного і прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції та розвиток добросовісної конкуренції.
Згідно зі ст.1 цього Закону, договір про закупівлю є господарським договором, що укладається між замовником та учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару, а відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону, такий договір укладається згідно з нормами Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про публічні закупівлі".
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.ст. 628, 629 ЦК України, зміст договору становлять погоджені сторонами умови та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а укладений договір є обов`язковим для виконання його сторонами.
За змістом ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не встановлено законом або договором, а сторони вправі погодити застосування його умов до відносин, що виникли до укладення договору.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, її зміна після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом, тоді як зміна ціни після виконання договору не допускається.
Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ч. 1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. При цьому зміна обставин вважається істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення сторонами домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни, при цьому сторони не мають права вимагати повернення виконаного ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов`язується передати товар у власність покупцю, а покупець приймає або зобов`язується прийняти та оплатити його.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту його передання, якщо інше не встановлено договором або законом, а переданням майна вважається його вручення набувачеві, перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення чи пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
Водночас ч. 4 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі, у тому числі щодо ціни за одиницю товару, за винятком випадків, прямо передбачених зазначеною нормою.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", істотні умови договору про закупівлю після його підписання не можуть змінюватися до виконання сторонами зобов`язань у повному обсязі, за винятком випадків, прямо передбачених законом, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку, за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної договором про закупівлю. При цьому встановлені зазначеною нормою обмеження щодо періодичності зміни ціни не застосовуються, зокрема, до договорів про закупівлю електричної енергії.
Із наведеного нормативного регулювання вбачається, що законодавцем закріплено загальну заборону зміни істотних умов договору про закупівлю після його укладення та до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, тоді як випадки, передбачені ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", мають виключний характер, є відступом від загального правила та підлягають обмежувальному тлумаченню.
У постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий підхід до застосування п.2 ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", за результатами системного аналізу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та зазначеного Закону, дійшовши висновку, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю, а її зміна після виконання продавцем зобов`язання з передачі товару у власність покупця не допускається.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що збільшення ціни товару до моменту його передачі у власність покупця допускається лише за наявності визначених законом передумов, а саме підтвердженого зростання ціни такого товару на ринку та за умови, що сторони договору погодили можливість внесення відповідних змін. За відсутності такого застереження зміна ціни може мати місце виключно за наявності підстав, передбачених ст.652 ЦК України.
При цьому Велика Палата Верховного Суду виснувала, що незалежно від кількості внесених змін та періодичності їх внесення протягом строку дії договору, сукупне збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати 10 відсотків від ціни, визначеної сторонами за результатами проведення процедури закупівлі.
Наведений правовий підхід корелює із метою та принципами здійснення публічних закупівель, закріпленими Законом України "Про публічні закупівлі" та спрямований на недопущення ситуацій, за яких учасник процедури закупівлі, запропонувавши найбільш економічно вигідну ціну з метою здобуття переваги над іншими учасниками, після укладення договору ініціює неодноразовий перегляд його істотних умов, що фактично нівелює результати конкурентної процедури та суперечить принципам ефективного і прозорого використання публічних коштів.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, за результатами проведеної процедури закупівлі між Ярославицькою сільською радою Дубенського району Рівненської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" 01.03.2024 укладено Договір №43 про постачання електричної енергії споживачу, відповідно до умов якого ціна електричної енергії становила 4,67 грн з ПДВ за 1 кВт*год.
Пунктом 13.8 Договору сторони передбачили можливість зміни ціни за одиницю електричної енергії у разі її коливання на ринку за умови документального підтвердження такого коливання, при цьому відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсотка збільшення ціни такого товару на ринку, а відповідна зміна не повинна призводити до збільшення загальної суми Договору.
У подальшому сторонами послідовно укладено додаткові угоди №1 від 15.05.2024, №2 від 18.06.2024 та №3 від 12.07.2024, якими первісно погоджену за результатами процедури закупівлі ціну електричної енергії у розмірі 4,67 грн з ПДВ за 1 кВт*год збільшено відповідно до 6,1620 грн, 7,32 грн та 8,2560 грн з ПДВ за 1 кВт*год.
Таким чином, внаслідок послідовного укладення оспорюваних додаткових угод ціна електричної енергії порівняно з первісною ціною, визначеною сторонами за результатами процедури закупівлі, була збільшена відповідно на 31,95 %, 56,75 % та 76,79 %, а загалом - з 4,67 грн до 8,2560 грн з ПДВ за 1 кВт*год, тобто на 76,79 %.
Наведені обставини мають визначальне значення для вирішення спору, оскільки відповідно до правового підходу Великої Палати Верховного Суду при перевірці дотримання встановленого п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" граничного порогу збільшення ціни за одиницю товару правове значення має саме ціна, погоджена сторонами у договорі за результатами проведення процедури закупівлі.
При цьому встановлене зазначеною нормою 10-відсоткове обмеження є граничним для сукупного збільшення ціни за одиницю товару протягом усього строку дії договору та не може застосовуватися окремо до кожної наступної зміни ціни, позаяк інше тлумачення фактично допускало б необмежене збільшення ціни товару шляхом послідовного укладення додаткових угод та нівелювало б встановлену законодавцем межу такого збільшення.
Відтак при визначенні відповідності оспорюваних додаткових угод вимогам п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" порівнянню підлягає саме первісна ціна електричної енергії у розмірі 4,67 грн з ПДВ за 1 кВ*год, погоджена сторонами під час укладення Договору за результатами проведення процедури закупівлі.
Оскільки внаслідок укладення додаткових угод № 1 від 15.05.2024, № 2 від 18.06.2024 та № 3 від 12.07.2024 ціну електричної енергії послідовно збільшено з 4,67 грн до 8,2560 грн з ПДВ за 1 кВт*год, тобто загалом на 76,79 %, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недотримання сторонами встановленого законом граничного 10-відсоткового порогу збільшення ціни за одиницю товару.
При цьому сама по собі можливість неодноразового внесення змін до договору про закупівлю електричної енергії не означає можливості необмеженого збільшення погодженої за результатами закупівлі ціни, оскільки передбачене п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" виключення для електричної енергії стосується періодичності внесення відповідних змін, однак не скасовує встановленого цією нормою граничного розміру збільшення ціни за одиницю товару.
З огляду на це посилання відповідача на те, що пункт 19 постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 не містить 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.7 ст.11 ГПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.
Постанова Кабінету Міністрів України № 1178 не вносить змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та не припиняє дії його положень, а встановлені нею особливості здійснення публічних закупівель у період дії правового режиму воєнного стану підлягають застосуванню у системному взаємозв`язку з положеннями Закону.
Відтак відсутність у пункті 19 Особливостей № 1178 окремого відтворення встановленого п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" 10-відсоткового обмеження не може тлумачитися як надання сторонам договору про закупівлю права необмежено збільшувати ціну за одиницю товару, оскільки такий підхід суперечив би нормі закону вищої юридичної сили та фактично нівелював би встановлені законодавцем гарантії ефективного і прозорого використання публічних коштів.
Поряд із наведеним, правомірність зміни ціни за одиницю товару у порядку п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" обумовлена не лише дотриманням граничного розміру її збільшення, а й наявністю належного документального підтвердження фактичного коливання ціни відповідного товару на ринку.
Кожна наступна зміна ціни договору повинна мати самостійне документальне обґрунтування, яке дає можливість встановити не лише певний рівень ринкової ціни у конкретний момент часу, а саме її динаміку у релевантному періоді, тобто зміну ціни від моменту укладення договору або попередньої зміни його умов до моменту ініціювання наступного підвищення.
Документ, яким сторона обґрунтовує необхідність збільшення ціни, повинен містити дані, які дають можливість співвіднести ринкову ціну товару у відповідні моменти часу та встановити як сам факт її коливання, так і розмір такого коливання, оскільки саме від останнього залежить допустимий розмір пропорційного збільшення договірної ціни.
Водночас досліджені судом першої інстанції документи, надані відповідачем на підтвердження необхідності послідовного збільшення ціни електричної енергії, наведеним вимогам не відповідають.
Зокрема, для обґрунтування підвищення ціни відповідачем на власний розсуд обиралися окремі періоди для порівняння середніх цін на електричну енергію, які не відображали послідовної динаміки зміни ринкової ціни та, відповідно, не давали можливості встановити наявність і розмір її коливання саме у період між укладенням Договору та внесенням першої зміни, а надалі - між кожною попередньою та наступною зміною договірної ціни.
Надані відповідачем роздруківки з офіційного вебсайту ДП "Оператор ринку", цінова довідка Хмельницької торгово-промислової палати від 01.05.2024 та цінова довідка Харківської торгово-промислової палати від 05.07.2024 самі по собі можуть бути джерелами інформації про стан ринку електричної енергії, однак їх наявність не звільняє сторону, яка ініціює зміну істотних умов договору, від обов`язку довести саме факт коливання ціни у відповідному часовому проміжку та пропорційність запропонованого збільшення договірної ціни такому коливанню.
Матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували пропорційне зростання ринкової ціни електричної енергії, що об`єктивно зумовлювало необхідність її послідовного збільшення за Договором з 4,67 грн до 6,1620 грн, надалі до 7,32 грн та зрештою до 8,2560 грн з ПДВ за 1 кВт*год.
При цьому постачальником також не доведено, що відповідне підвищення ринкової ціни мало непрогнозований характер та об`єктивно унеможливлювало виконання ним зобов`язань за ціною, запропонованою під час участі у процедурі закупівлі, внаслідок чого виникла необхідність зміни погоджених сторонами істотних умов Договору.
Таким чином, встановлені у справі обставини свідчать як про перевищення передбаченого п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" граничного розміру збільшення ціни за одиницю товару, так і про відсутність належного документального підтвердження передбачених законом підстав для послідовної зміни ціни електричної енергії.
З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для визнання недійсними додаткової угоди № 1 від 15.05.2024, додаткової угоди № 2 від 18.06.2024 та додаткової угоди № 3 від 12.07.2024 до Договору №43 від 01.03.2024, оскільки їх укладення відбулося з порушенням імперативних вимог п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Визнання оспорюваних додаткових угод недійсними означає, що вони не створюють для сторін тих юридичних наслідків, на настання яких були спрямовані, а тому визначення вартості поставленої відповідачем електричної енергії має здійснюватися виходячи з умов основного Договору, яким сторонами погоджено ціну у розмірі 4,67 грн з ПДВ за 1 кВт*год.
Як встановлено судом першої інстанції, за цінами, визначеними оспорюваними додатковими угодами, відповідачем поставлено позивачу 64 415,1219 кВт*год електричної енергії на загальну суму 503 962,96 грн, тоді як вартість зазначеного обсягу електричної енергії за первісно погодженою сторонами ціною 4,67 грн з ПДВ за 1 кВт*год становить 300 818,62 грн.
Отже, різниця між фактично сплаченою позивачем вартістю електричної енергії та її вартістю, визначеною відповідно до чинних умов основного Договору, становить 203 144,34 грн.
Оскільки правова підстава для одержання відповідачем зазначеної різниці ґрунтувалася саме на умовах оспорюваних додаткових угод, які визнані недійсними, така підстава відпала, а отримані понад вартість електричної енергії, визначену відповідно до умов основного Договору, кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст.ст. 216, 1212 ЦК України.
Враховуючи, що прокурором заявлено до стягнення 203 144,00 грн, суд першої інстанції обґрунтовано задоволив позовні вимоги в заявленому розмірі.
Отже, встановивши фактичні обставини укладення та виконання Договору, дослідивши зміст оспорюваних додаткових угод, надані відповідачем документи на підтвердження коливання ціни електричної енергії та перевіривши розмір надмірно сплачених коштів, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав як для визнання додаткових угод № 1 від 15.05.2024, № 2 від 18.06.2024 та № 3 від 12.07.2024 недійсними, так і для стягнення з відповідача на користь позивача 203 144,00 грн.
Доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин підлягали застосуванню виключно пункти 17, 19 Особливостей №1178, які на момент укладення оспорюваних додаткових угод не містили 10-відсоткового обмеження, є безпідставними, оскільки незастосування ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" як безпосередньої підстави для внесення змін до Договору не свідчить про можливість необмеженого збільшення ціни за одиницю товару та не нівелює встановлених законом гарантій збереження результатів проведеної процедури закупівлі.
Посилання скаржника на постанову Кабінету Міністрів України № 1067, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24 та Закон №4888-IX також не спростовують висновків місцевого господарського суду, оскільки подальша зміна правового регулювання порядку застосування 10-відсоткового обмеження не свідчить про відсутність відповідних обмежень у період виникнення спірних правовідносин та не усуває обов`язку постачальника належно підтвердити коливання ціни і пропорційність її збільшення.
Твердження апелянта про належне підтвердження коливання ціни довідками торгово-промислових палат, даними ДП "Оператор ринку", індексами базового навантаження та експертними висновками колегія суддів відхиляє, оскільки наведені документи не підтверджують послідовної динаміки зростання ціни у період від укладення Договору до внесення відповідних змін та не доводять пропорційності збільшення договірної ціни встановленому ринковому коливанню.
Не заслуговують на увагу й доводи скаржника щодо правомірності поширення зміненої ціни на період, що передував укладенню додаткових угод, оскільки передбачена ч. 3 ст. 631 ЦК України свобода сторін у визначенні моменту застосування умов договору не може бути підставою для зміни ціни електричної енергії, яка на цей момент уже була поставлена споживачеві.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до іншого тлумачення норм, що регулюють зміну істотних умов договору про закупівлю та незгоди з наданою судом оцінкою доказів, однак не спростовують встановлених обставин порушення порядку зміни ціни електричної енергії, відсутності належного підтвердження її коливання на ринку та правомірності висновку про недійсність спірних додаткових угод, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи й надавши належну правову оцінку зібраним доказам, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання спірних додаткових угод недійсними та стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів, тоді як доводи апеляційної скарги правильності цих висновків не спростовують.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з приписами ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.
Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування. 
Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗЕНЕРГО-ТРЕЙД" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 15 червня 2026 року у справі №918/369/26 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений "19" серпня 2026 р.

Головуюча суддя Коломис В.В. 

Суддя   Саврій В.А. 

Суддя   Крейбух О.Г.