Справа № 204/9844/25 
Провадження № 2/204/659/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року   м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого – судді      Черкез Д.Л.,
за участю секретаря судового засідання   Борсук А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, -

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2025 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на самочинно збудований житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 24,3 м2. В обґрунтування позову вказує на те, що у період з 1958 року по 1964 рік, матір`ю позивача – ОСОБА_2 було здійснено будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 (надалі за текстом – «Житловий будинок»). Після завершення будівництва житлового будинку ОСОБА_2 звернулася до Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації, сплатила відповідні платежі та оформила технічний паспорт на житловий будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, після смерті якої відкрилася спадщина. У період з моменту закінчення будівництва житлового будинку до дня смерті, а саме 06 липня 2005 року, ОСОБА_2 постійно та відкрито проживала в житловому будинку. З моменту завершення його будівництва, остання в силу відсутності юридичних знань, поганого самопочуття та дефіциту фінансів не здійснила введення в експлуатацію житлового будинку, а тому не змогла зареєструвати право власності на нього в порядку передбаченому чинним законодавством України, хоча мала на це необмежене право. Тому, житловий будинок вважається таким, що був самочинно збудований ОСОБА_2 . Позивач, як донька та єдина спадкоємиця після смерті матері звернулась до державного нотаріусу третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. для оформлення права власності на житловий будинок. Проте, як згодом з`ясувалось, оскільки право власності на нього не було зареєстроване ОСОБА_2 , то до складу спадщини такий житловий будинок не може входити. Після отримання зазначеної інформації від нотаріуса, позивач неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з метою приватизації земельної ділянки під житловим будинком для оформлення права власності на житловий будинок, проте позивачу було відмовлено у передачі зазначеної земельної ділянки у власність на підставі підпункту 5 пункту 27 розділу X Земельного кодексу України. З моменту смерті ОСОБА_2 , позивач відкрито користується житловим будинком та земельною ділянкою на якій розміщено будинок. Жодних претензій з боку будь-яких осіб, у тому числі з боку відповідача, стосовно фактичного користування позивачем житловим будинком та земельною ділянкою, за період з 06 липня 2005 року по день подання цієї позовної заяви не надходило. Тому, визнання права власності на житловий будинок за позивачем жодним чином не обмежить законні права та інтереси Дніпровської територіальної громади та будь-яких інших осіб. Враховуючи наведені обставини позивач звернулася до суду та просила позовну заяву задовольнити. 
22 жовтня 2025 року від представника відповідача – ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позовної заяви, вважає її необґрунтованою, поданою без надання жодного належного доказу, та такою, що грунтується виключно на міркуваннях та власних думках позивача з огляду на наступне. Зазначає, що як можна встановити зі змісту позовної заяви, мати позивача – ОСОБА_2 за життя не набула речових прав на спірний об?єкт нерухомого майна, не оформила правовстановлюючі документи відносно нього та не здійснила державну реєстрацію, а отже речові права після її смерті не можуть бути набуті її спадкоємцями, зокрема, позивачем. Таким чином, відсутність належного оформлення та державної реєстрації щодо нерухомого майна свідчить про те, що спадкодавець не набув спадкових прав після смерті своєї матері, а тому ураховуючи відсутність таких речових прав, вони не можуть перейти до спадкоємців, яким є Позивач у справі, оскільки спірний об?єкт нерухомого майна не є об?єктом спадкування і не увійшов до спадкової маси, що свідчить у свою чергу про відсутність порушеного права у позивача стосовно нього. Крім того зазначає, що у позивача відсутні визначені статтею 392 ЦК України підстави для визнання за собою право власності на нерухоме майно. Так, жодною особою не оспорюється або не визнається право позивача на нерухоме майно у зв?язку з відсутністю таких прав. Підстава визнання права власності у судовому порядку у разі втрати нею документа, який засвідчує право власності також не відноситься до даних правовідносин, оскільки речові права на заявлену частини житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не перебувають та ніколи не перебували у власності спадкодавця - ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрім зазначеного, звертає увагу суду, що позивачем визнається право власності на самочинно збудований житловий будинок. Вказане підтверджується штампом-відміткою на технічному паспорті виготовленому Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації станом на 25 грудня 1998 року стосовно того, що усе домоволодіння побудоване самочинного. Вказує, що позивач заявляючи позовну вимогу про визнання права власності у порядку спадкування на самочинно побудований житловий будинок не надає жодного належного та допустимого доказу, який надав би можливість дійти до виснову про можливість та правові підстави для задоволення позовної заяви, зокрема позовна заява не міститься інформацію про правові підстави для будівництва, з-поміж іншого - виділення земельної ділянки для будівництва або під самочинно побудований житловий будинок, як це передбачено ч. 3 ст. 376 ЦК України. Ураховуючи, що позивачем не надано інформації про отримання земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованого житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ані позивачем, ані померлою ОСОБА_2 , відсутні правові підстави для задоволення позовної заяви. Крім того, вважає за необхідне відзначити, що з доданого до матеріалів справи технічного паспорту виготовленому Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації станом на 25 грудня 1998 року опис спірного нерухомого майна, стосовно якого замовляла померла ОСОБА_2 , наступний: житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б, сарай літ. Д, вбиральня літ.Е, погріб літ. В, огородження № 1-5, водоколонка № 6. Натомість, позовна вимога позивача стосується виключно житлового будинку літ. А-1 загальна площа 24,3 кв.м., житлова площа 18,1 кв.м. Зважаючи на вищевикладене, вважає, що доводи наведені у позовній заяві є безпідставними та необгрунтованими, позовна заява не має належного правового обгрунтування та позовні вимоги не підтверджуються відповідними доказами. Крім того, оскільки відсутній факт набуття померлим речових прав на самочинно збудований житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 , виключає можливість набуття відповідних речових прав його спадкоємцями, яким є позивач у даній справі. Окрім того, оскільки позивачем не дотримано вимоги визначених ст. 376 ЦК України, відсутні правові підстави для задоволення позовної заяви та визнання права приватної власності. Враховуючи вищевикладене, просить суд у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі (а.с. 56-59).
Представник позивача – ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що позивач  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (дошлюбне прізвище – « ОСОБА_5 », яке змінено на « ОСОБА_6 » у зв`язку з укладенням 03 листопада 1963 року шлюбу з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданий будинком одруження м. Дніпропетровська 03 листопада 1963 року, актовий запис № 2528 (а.с. 185) є дочкою  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 30 липня 1962 року районним бюро ЗАГС Кишеньківського району Полтавської області, актовий запис № 32 (а.с. 185). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2  померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 06 липня 2025 року, актовий запис № 5558 (а.с. 13, 184).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно.
23 серпня 2005 року  ОСОБА_1 звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за № 992, в якій зазначила, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на день смерті якої залишилась спадщина: житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , грошові внески в відділенні ощадбанку м. Дніпропетровська, яку вона приймає, у зв`язку з чим просила видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 181).
На підставі вищевказаної заяви державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. було заведено спадкову справу № 625/2005 до майна померлої  ОСОБА_2 , копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 179-192).
Однак, 10 січня 2006 року  ОСОБА_1 отримала лише свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, що складається з грошових внесків з процентами, компенсаціями та індексаціями в філії Правобережне відділення № 6719 ВАТ «Державний ощадний банк України» (ТВБВ 6719/0134) м. Дніпропетровська по рахунках № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 . Вказане свідоцтво посвідчене державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3-14 (а.с. 191).
Судом встановлено, що за життя  ОСОБА_2 фактично користувалася житловим будинком за адресою:  АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки № 71 від 29 жовтня 1998 року, виданої відділом у справах будівництва і архітектури виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів, після перенумерації будинку присвоєний   АДРЕСА_3 балка (а.с. 18).
Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації станом на 25 грудня 1998 року, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу – 24,3 кв.м., житлову – 18,1 кв.м. (а.с. 19-22).
Крім того, технічним паспортом підтверджується, що вказане домоволодіння є самочинним будівництвом. Так, на зворотному боці технічного паспорта (а.с. 20) міститься відмітка Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації про те, що все домоволодіння збудовано самочинно.
Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 14 листопада 2025 року № 5/5-303, наданого на адвокатський запит ОСОБА_4 (а.с. 66), згідно даних комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради в інвентаризаційних справах станом на 31 грудня 2012 року за адресами:
АДРЕСА_2 , відсутні відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , а містяться відомості про право власності за іншою особою, відомості про проведення технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_1 , відсутні;
АДРЕСА_1 (згідно первинної інвентаризації будинок мав АДРЕСА_2 ), відсутні відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , чи іншою будь-якою особою, відомості про проведення технічної інвентаризації на замовлення ОСОБА_1 , відсутні.
Судом встановлено, що рішенням виконкому Краснопільської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 15 січня 1958 року було вирішено дозволити будівництво житлового будинку ОСОБА_8 по АДРЕСА_4 , земельна ділянка 0,10 га (а.с. 97).
Відповідно до виписки з протоколу загальних зборів колгоспників Краснопільської сільської ради Дніпропетровського району Акт 17/XII-1957 року загальні збори постановили затвердити рішення засідання правління № 19 Акт 10/XII-57 року про надання ОСОБА_8 присадибної ділянки у розмірі 0,10 га по АДРЕСА_4 (а.с. 98).
При цьому суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що земельна ділянка відносно якої рішенням виконавчого комітету Краснопільської сільської ради від 15 січня 1958 року ОСОБА_8 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , у подальшому було змінено нумерацію побудованого будинку з АДРЕСА_4 на АДРЕСА_2 .
10 грудня 2025 року на виконання ухвали суду від 25 листопада 2025 року від Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» на адресу суду надійшла копія інвентаризаційної справи на буд. АДРЕСА_3 (а.с. 91-116).
Як вбачається з Акту від 28 жовтня 1964 року, який міститься в матеріалах вищевказаної інвентаризаційної справи, представником Дніпропетровського БТІ Остапенко А.С. на підставі інструкції МЮ МКХ УССР від 23-25 грудня 1947 року проведено обстеження домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_2 , про що попередньо було повідомлено шляхом вивішування оголошення на зазначеному будинку та на сусідніх будинках, розташованих на цій вулиці. Обстеження проведено на предмет встановлення права власності ОСОБА_2 . Вказане домоволодіння розташоване на садибі і складається з житлового будинку та сараю. ОСОБА_2 показує, що це домоволодіння належить їй на праві власності, так як вона купила будинок по домовій угоді. На підтвердження цього ОСОБА_2 не надала документів (а.с. 99).
Разом з цим, з вищезазначеного Акту вбачається, що представником Дніпропетровського БТІ були також опитані сусіди – ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (зв. бік а.с. 99). 
З пояснень опитаного ОСОБА_9 вбачається, що останній проживав у буд. АДРЕСА_5 балка та зазначив, що у 1958 році на земельній ділянці, виділеній колгоспом ОСОБА_8 , був побудований житловий будинок, у якому ОСОБА_8 проживав до 1964 року, однак документів не оформив, а продав його за домовою угодою ОСОБА_2 , яка і проживає у ньому зі своєю сім`єю. Раніше домоволодіння не продавалося та не дарувалося. 
Сусідка ОСОБА_10 надала аналогічні пояснення щодо обставин будівництва житлового будинку, його подальшого відчуження ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 за домовою угодою та відсутності попереднього відчуження домоволодіння.
Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи на буд. АДРЕСА_3 також наявний Акт від 20 листопада 1998 року, відповідно до якого представником Дніпропетровського БТІ ОСОБА_11 на підставі інструкції МЮ МКХ УССР від 23-25 грудня 1947 року проведено обстеження домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , про що попередньо було повідомлено шляхом вивішування оголошення на зазначеному будинку та на сусідніх будинках, розташованих на цій вулиці. Обстеження проведено на предмет встановлення права власності ОСОБА_2 . Вказане домоволодіння розташоване на садибі площею 900 кв.м. і складається з: А1 житлового будинку, будівель та споруд. ОСОБА_2 показує, що це домоволодіння повністю належить їй на праві фактичного користування та домашньої угоди. На підтвердження цього ОСОБА_2 надала документи на ОСОБА_8 (самовільне будівництво), Рішення виконкому Краспопільської сільської ради від 15 січня 1958 року на будівництво житлового будинку (а.с. 107).
Разом з цим, з вищезазначеного Акту вбачається, що представником Дніпропетровького БТІ були також опитані сусіди – ОСОБА_12 та ОСОБА_7 (зв. бік а.с. 107). 
З пояснень ОСОБА_12 вбачається, що остання проживала у буд. АДРЕСА_6 балка та зазначила, що житловий будинок по АДРЕСА_1 побудував у 1956 році ОСОБА_8 на підставі дозволу, але в 1964 році цей будинок придбала по домашній угоді ОСОБА_2 , де і проживає по теперішній час. Також свідок зазначила, що спорів щодо зазначеного домоволодіння немає.
ОСОБА_7 надала аналогічні пояснення щодо обставин набуття ОСОБА_2 домоволодіння, його належності останній та відсутності спорів щодо зазначеного домоволодіння.
Таким чином судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази на підтвердження того, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 була укладена домова угода, оскільки в матеріалах справи її копія відсутня. Пояснення опитаних техніками сусідів не можуть бути допустимими доказами на підтвердження факту укладення домової угоди, а тому судом до уваги не беруться.
Так само, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що виділена ОСОБА_8 присадибна ділянка у розмірі 0,10 га, по АДРЕСА_4 , у подальшому було перенумеровано на АДРЕСА_2 .
Щодо правовідносин, які склалися між учасниками справи, з приводу самочинного будівництва суд зазначає наступне.
За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч. 2 ст. 328 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, держава не втручається у здійснення власником права власності.
Згідно з ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У пункті 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України) та землекористувачі (стаття 95 ЗК України). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Частиною 3 ст. 375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Частиною 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч.2 ст.376 ЦК ).
Приписи статті 376 ЦК поширюються не тільки на всі види будівель і споруд, а й на всіх без винятку забудовників, власників та користувачів земельних ділянок, а також на осіб, які не мають юридично оформлених титулів на такі будівлі (споруди) та/або земельні ділянки.
За загальним правилом при наявності самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, використані під час такого будівництва. 
Оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на відповідне нерухоме майно, то й право на останнє не буде входити до складу спадщини. Такий підхід узгоджується з концепцією універсального правонаступництва, що виступає методологічною засадою всього спадкового права. 
Як роз`яснюється в пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво. 
Отже, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, у зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.
Згідно з п. 12 вказаної постанови Пленуму ВССУ у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК). 
Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.
Однак, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що він звертався до відповідних органів місцевого самоврядування щодо узаконення самочинного будівництва та це було предметом розгляду компетентного органу.
Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 376 та статті 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
Суд зазначає, що самочинне будівництво не може входити до складу спадщини. 
Самочинно збудоване майно не підлягає легалізації через правову процедуру спадкування.
Суд виходить з того, що у випадку задоволення таких позовних заяв та узаконюючи самовільно збудовано нерухоме майно, суд фактично виконує функції, які належать до компетенції органів місцевого самоврядування.
Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.
Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.
Таким чином, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 за життя ОСОБА_2 був створений як об`єкт самочинного будівництва, оскільки право власності на нього за спадкодавцем у встановленому законом порядку зареєстровано не було.
При цьому, сам факт виготовлення технічного паспорта на житловий будинок та проведення його технічної інвентаризації не свідчить про виникнення у ОСОБА_2 права власності на зазначене нерухоме майно, оскільки технічна інвентаризація має на меті визначення характеристик об`єкта нерухомого майна і не є правовстановлюючим документом.
Враховуючи положення статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на такий об`єкт нерухомого майна. Відповідно, за відсутності набутого у встановленому законом порядку права власності на житловий будинок у спадкодавця ОСОБА_2 таке право не могло перейти до її спадкоємця - ОСОБА_1 у порядку спадкування.
Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок, як об`єкт самочинного будівництва, не входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_2 , оскільки за життя остання не набула права власності на нього, а тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Суд зазначає, що прийнявши спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_1 успадкувала належні їй права забудовника, а саме: 
право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; 
право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); 
право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; 
право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.
Таким чином, позивач не позбавлена можливості завершити будівництво у порядку визначеному законом та звернувшись до відповідних органів отримати свідоцтво про право власності на самочинно збудований будинок та зареєструвати право власності на нього, за наявності для того передбачених законом підстав. 
Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , то судові витрати понесені позивачем по справі підлягають віднесенню на його рахунок.
На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 319, 321, 328, 331, 373, 375, 376, 1216, 1217,1218 ЦК України та керуючись ст.ст. 2, 4, 8, 12, 13,16, 76, 77, 80, 81, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273ЦПК України, -
В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви  ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя    Д.Л. Черкез