ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року 
м. Київ

справа №380/14567/25
адміністративне провадження № К/990/7920/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Шевцової Н.В.,
суддів: Стеценка С.Г.,  Тацій Л.В., 
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №380/14567/25 за позовом Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства культури України (назва на дату подання позову - Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, код ЄДРПОУ 43220275; далі - Мінкульт, позивач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації (далі - Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської ОДА, третя особа), до Державної інспекції архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ, відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС» (далі - ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС», відповідач-2) про визнання протиправним рішення та скасування дозволу
за касаційною скаргою ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС» на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 (головуючий суддя Гінда О.М., судді Заверуха О.Б., Ніколін В.В.) 
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. 17.07.2025 прокурор в інтересах держави в особі Міністерства культури та стратегічних комунікацій України звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ДІАМ і ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС», в якому просив:
- визнати протиправним рішення ДІАМ щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ013240220556 від 23.02.2024 «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією зі знесенням існуючих будівель та споруд на вул. Червоній, 13 у м. Львові» (далі - спірне рішення);
- скасувати дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ013240220556 від 23.02.2024 «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією зі знесенням існуючих будівель та споруд на вул. Червоній, 13 у м. Львові», виданий замовнику будівництва Товариству з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС» Державною інспекцією архітектури та містобудування України (далі - спірний дозвіл);
- припинити право ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС» на виконання будівельних робіт з будівництва «Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом та трансформаторною підстанцією зі знесенням існуючих будівель та споруд на вул. Червоній, 13 у м. Львові» (далі - будівельні роботи), яке виникло на підставі дозволу на виконання будівельних робіт №ІУ013240220556 від 23.02.2024.
2. Ухвалою від 21.07.2025 суд першої інстанції відкрив провадження у справі, призначив її до розгляду за правилами загального позовного провадження, а також залучив до участі в розгляді справи третю особу. 
3. 02.09.2025 до суду першої інстанції надійшло клопотання ДІАМ про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) з огляду на те, що справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
4. На обґрунтування клопотання представник відповідача-1 наголошував, що ні КАС України, ні спеціальне законодавство не передбачають права Мінкульту звертатися до адміністративного суду з позовом до ДІАМ, яка є органом державної влади, про визнання протиправним її рішення щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт, скасування такого дозволу та припинення права на виконання будівельних робіт. 
5. 09.09.2025 до суду першої інстанції надійшли заперечення прокурора на зазначене клопотання відповідача-1 із проханням відмовити в його задоволенні.
6. На обґрунтування заперечень прокурор зазначив, що право суб`єкта владних повноважень на звернення до суду, яке ґрунтується на загальних повноваженнях, встановлює стаття 28 Закону України від 17.03.2011 №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон №3166-VI). Згідно з цією нормою міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, який передбачають Конституція та закони України. Також прокурор наголошував, що у спірному випадку Мінкульт як центральний орган виконавчої влади забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
7. 10.09.2025 до суду першої інстанції надійшло клопотання ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС» про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
8. На обґрунтування клопотання представник відповідача-2 наголошував, що прокурор, звертаючись до адміністративного суду з позовом в інтересах держави в особі Мінкульту до ДІАМ, не довів компетенційного характеру спору або того, що закон прямо передбачає право позивача як суб`єкта владних повноважень на звернення до суду з позовом до іншого суб`єкта владних повноважень. 
9. Наполягав також, що спірний дозвіл є актом індивідуальної дії, який впливає лише на права, обов`язки та інтереси відповідача-2 як замовника будівництва, а отже, позивач не наділений правом його оскаржувати.
10. Крім того, зазначав, що право звернення до суду з позовом про припинення права на виконання будівельних робіт належить тільки органу державного архітектурно-будівельного контролю у визначених законом випадках, водночас ані прокурор, ані Мінкульт таких повноважень не мають.
11. 15.09.2025 до суду першої інстанції надійшли заперечення прокурора на зазначене клопотання відповідача-2 з проханням відмовити в його задоволенні з мотивів, аналогічних викладеним у запереченнях на клопотання відповідача-1. 
12. 01.10.2025 до суду першої інстанції надійшли додаткові пояснення відповідача-2 на заперечення прокурора, у яких його представник зазначив, що ні в позовній заяві, ні в запереченнях на клопотання про закриття провадження у справі прокурор не навів жодної норми закону, яка б закріплювала за позивачем як суб`єктом владних повноважень право на звернення до суду з позовними вимогами до іншого суб`єкта владних повноважень про визнання протиправним та скасування його рішення. Насамкінець наголосив, що чинне законодавство не передбачає права позивача на звернення до суду з визначеними в цій справі позовними вимогами. 
13. 27.10.2025 до суду першої інстанції надійшли додаткові пояснення прокурора, у яких він зазначив, що Мінкульт у спірних правовідносинах є органом, який реалізує комплекс повноважень держави з регламентації будівельної діяльності задля забезпечення захисту та збереження об`єктів культурної спадщини, а також наділений погоджувальними повноваженнями щодо будівельних робіт на відповідних об`єктах і територіях. З огляду на викладене прокурор наголошував, що цей спір належить до категорії спорів за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли закон надає йому право на звернення до суду для вирішення публічно-правового спору. 
14. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.10.2025 №1396 «Про перейменування Міністерства культури та стратегічних комунікацій України» з 31.10.2025 позивача перейменовано на Міністерство культури України.
15. Згідно зі статтею 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
16. Оскільки у цьому випадку відбулася лише зміна найменування державного органу, згідно зі статтею 52 КАС України Верховний Суд здійснює розгляд справи з урахуванням актуального найменування позивача - Міністерство культури України.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
17. Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 05.11.2025 закрив провадження у справі.
18. Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що суб`єкт владних повноважень може подати позов до іншого суб`єкта владних повноважень лише у випадках, коли: спір стосується реалізації їх компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спір виник з приводу укладення, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; право звернення до суду надано такому суб`єкту законом. Однак спір між Мінкультом і ДІАМ щодо скасування рішення та дозволу, виданого юридичній особі приватного права, за висновком суду першої інстанції, не є компетенційним, і водночас чинним законодавством не передбачено повноважень Мінкульту щодо оскарження в судовому порядку рішення та дозволу на виконання будівельних робіт, наданого ДІАМ. 
19. Суд першої інстанції також зауважив, що спірний дозвіл за його юридичною природою є правовим актом індивідуальної дії, який впливає на права, обов`язки та інтереси саме відповідача-2, а не позивача.
20. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не реалізовує публічно-владні управлінські функції стосовно відповідача-2 та не наділений правом звертатись до адміністративного суду з позовом про припинення виконання будівельних робіт, право на виконання яких виникло на підставі дозволу, виданого ДІАМ. 
21. На підставі зазначеного суд першої інстанції констатував, що спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач, який є суб`єктом владних повноважень, не наділений правом звернення до суду з таким позовом, а отже, й у прокурора його немає, у зв`язку з чим визнав за необхідне закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
22. Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 03.02.2026 скасував ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2025 про закриття провадження у справі №380/14567/25, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.
23. Своє рішення суд апеляційної інстанції обґрунтував тим, що весь комплекс правовідносин, який виник між позивачем та відповідачами, має публічно-правовий характер, спір характеризується наявністю «публічного інтересу», безпосередньо стосується реалізації повноважень позивача, а отже, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
24. Так, суд апеляційної інстанції зауважив, що Мінкульт є органом, який здійснює захист інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, і саме необхідність захисту цих інтересів держави зумовила звернення до суду з позовом у цій справі.
25. Суд апеляційної інстанції врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31.01.2023 у справі №640/8728/21, згідно з яким будівельні та будь-які інші роботи в межах історичного ареалу населеного пункту не можуть здійснюватися без отримання дозволу від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. З огляду на викладене дійшов висновку, що як оспорюваний дозвіл, так і право, яке виникло на його підставі, безпосередньо стосуються прав позивача.
26. З покликанням на приписи частини першої статті 28 Закону №3166-VI та викладені в постанові від 09.10.2023 у справі №640/4637/21 висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 3, пунктів 13, 14, 17 частини другої статті 5 Закону України від 08.06.2000 №1805-II «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон №1805-II) та пункту 1 Положення про Міністерство культури та інформаційної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2019 №885 (далі - Положення №885), суд апеляційної інстанції констатував, що Мінкульт як орган, наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних з охороною культурної спадщини, може здійснювати такий захист інтересів держави також і в судовому порядку. 
27. Водночас суд апеляційної інстанції зауважив, що підстави звернення до суду прокурор обґрунтував тим, що Мінкульт неналежно здійснює свої повноваження щодо захисту інтересів держави, а тому під час розгляду цієї справи із застосуванням норм статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) слід з`ясувати питання про те, необхідність захисту яких саме інтересів держави зумовила звернення прокурора до суду з цим позовом, чи є у спірних правовідносинах органи, які мають повноваження здійснювати захист таких інтересів у спосіб (в судовому порядку), який обрав прокурор, та чи дотримався він порядку звернення до суду.
Короткий зміст та обґрунтування наведених у касаційній скарзі вимог
28. Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
29. На обґрунтування касаційної скарги представник відповідача-2 зазначає, що оскаржуване рішення суд апеляційної інстанції прийняв з порушенням статей 2, 4, 5, 19, 46 КАС України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19.09.2023 у справі №823/1090/18, від 24.02.2025 у справі №420/28679/23, від 06.03.2025 у справі №420/22458/23 та від 20.03.2025 у справі №620/6820/22, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про підсудність цього спору судам адміністративної юрисдикції та безпідставно скасував законну ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі. 
30. Так, скаржник наполягає, що в частині першій статті 19 КАС України встановлено виключні випадки, за яких органи державної влади можуть звертатися в адміністративному процесі з позовами один до одного (спори щодо реалізації їх компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладення, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли закон надає такому суб`єкту право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору). В усіх інших випадках суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування) можуть вирішувати спори між ними в межах визначених адміністративних процедур, оскільки такі органи фактично є представниками держави в адміністративних правовідносинах. У цьому контексті наголошує, що чинним законодавством, зокрема Законом України від 17.02.2011 №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI), не передбачено оскарження рішення чи дозволу на виконання будівельних робіт у судовому порядку за позовом Мінкульту як центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що унеможливлює його звернення до суду з вимогою про визнання протиправним рішення та скасування дозволу на виконання будівельних робіт.
31. Скаржник також уважає помилковим посилання суду апеляційної інстанції на пункти 12, 12-1, 12-2, 18 частини другої статті 5 та частину першу статті 14-1 Закону № 1805-II, які регулюють виключно компетенцію центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини і не надають йому права оскаржувати до адміністративного суду рішення чи дозвіл на виконання будівельних робіт, видані ДІАМ. 
32. Наполягає, що за Законом №3038-VI єдиний випадок, коли суб`єкт владних повноважень може звернутися до суду з позовом про припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, закріплено в частині першій статті 41 цього Закону, яка наділяє таким правом орган державного архітектурно-будівельного контролю.
33. Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні помилково врахував нерелевантні спірним правовідносинам висновки Верховного Суду щодо застосування правових норм, викладені у постановах від 31.01.2023 у справі №640/8728/21 та від 09.10.2023 у справі №640/4637/21. 
Позиція інших учасників справи
34. ДІАМ скористалася правом подати відзив на касаційну скаргу ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС», у якому просить цю скаргу задовольнити.
35. Погоджуючись із доводами та вимогами касаційної скарги, представник відповідача-1 наполягає, що в цій справі спір між Мінкультом та ДІАМ не є компетенційним, оскільки виник не щодо реалізації їх повноважень у сфері управління, водночас чинним законодавством не передбачено повноважень позивача звертатися до суду з позовною заявою про скасування дозволу на виконання будівельних робіт та припинення права на їх виконання. 
36. Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не подали.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
37. Касаційна скарга відповідача-2 надійшла до Верховного Суду 23.02.2026.
38. Верховний Суд ухвалою від 04.03.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, відмовив у задоволенні клопотання відповідача-2 про зупинення дії постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, заявленого у касаційній скарзі, та витребував із Львівського окружного адміністративного суду справу №380/14567/25.
39. Справа №380/14567/25 надійшла до Верховного Суду 06.04.2026.
40. Ухвалою Верховного Суду від 13.08.2026 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
41. У зв`язку із перебуванням судді - члена колегії Бучик А.Ю. у відпустці, у справі було призначено повторний автоматизований розподіл. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.08.2026 визначено такий склад колегії для її розгляду: головуючий - Шевцова Н.В, судді: Стеценко С.Г., Тацій Л.В.
42. Під час касаційного розгляду цієї справи учасники справи інших клопотань не заявили.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
43. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
44. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
45. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з визначених у статті 341 КАС України меж касаційного перегляду, а також надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального права у спірних правовідносинах та дотримання процесуальних норм, виходить із такого.
46. У цій справі прокурор в інтересах держави в особі Мінкульту звернувся до суду з позовом до ДІАМ і ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС». Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що цей позов спрямований на захист інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини, які, на його думку, порушено внаслідок надання ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС» дозволу на виконання будівельних робіт за рішенням ДІАМ без погодження з Мінкультом. 
47. Зважаючи на підстави відкриття касаційного провадження, ключовим у цій справі є питання про право на звернення до суду та, відповідно, можливість розгляду в порядку адміністративного судочинства позову прокурора в інтересах держави в особі Мінкульту до ДІАМ та юридичної особи приватного права про визнання протиправним рішення ДІАМ щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт, скасування дозволу на виконання будівельних робіт, виданого за таким рішенням юридичній особі приватного права, та припинення її права на виконання будівельних робіт. 
48. У частині третій статті 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
49. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (частина п`ята статті 125 Конституції України).
50. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
51. Так, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
52. У розумінні пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України спором у сфері публічно-правових відносин є, зокрема переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
53. Водночас частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України
54. Так, відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 3) між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
55. За змістом частин першої, другої, четвертої та пункту 5 частини п`ятої статті 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути, зокрема суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень, зокрема у випадках коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.
56. У питанні застосування наведених процесуальних норм Верховний Суд послідовно дотримується підходу, сформованого в постанові від 07.09.2018 у справі №824/2473/15-а, згідно з яким спільною ознакою вимог, які можуть бути предметом позову суб`єкта владних повноважень, є правообмежувальний характер. Завдання адміністративного судочинства у таких справах досягається шляхом усунення загрози необґрунтованого втручання та порушення прав з боку суб`єкта владних повноважень. 
57. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином відповідач реалізував компетенцію та чи не порушив він під час реалізації своїх повноважень компетенцію позивача.
58. Вирішення судом таких спорів між суб`єктами владних повноважень у широкому розумінні спрямоване саме на захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, оскільки сприяє досягненню юридичної визначеності у відносинах між особами приватного права та органами державної влади (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.10.2020 у справі №815/6347/17).
59. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб`єкта владних повноважень, в яких відповідачами можуть бути інші суб`єкти владних повноважень, фізичні чи юридичні особи, у чітко визначених законами України випадках. Звернення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду можливе лише за наявності у нього відповідного законодавчого повноваження.
60. Водночас визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
61. У постанові від 26.02.2019 у справі №915/478/18 (провадження №12-245гс18) Великої Палати Верховного Суду сформулювала правову позицію, згідно з якою поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Отже, як у цивільних, так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Держава в особі відповідних органів може брати участь у судових процесах, зокрема як позивач, за правилами цивільного, господарського або адміністративного судочинства, виходячи, насамперед, із суті правовідносин. 
62. За позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, вирішення питання про орган, який має повноваження щодо здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який на підставі норм законодавства використовує надані йому повноваження та зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави й усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
63. Отже, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого держава віднесла повноваження здійснювати захист її інтересів, набуває статусу позивача у спірних правовідносинах. У судовому процесі такий суб`єкт владних повноважень реалізує та захищає саме інтереси держави, а не свої власні.
64. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
65. Правові засади організації і діяльності прокуратури України, зокрема й питання представництва інтересів держави прокурором у суді, визначає Закон №1697-VII. За змістом частини першої статті 23 цього Закону представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави у випадках та порядку, встановлених законом.
66. В абзаці першому частини третьої статті 23 Закону №1697-VII визначено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді. 
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
67. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини (абзац другий частини третьої статті 23 Закону №1697-VII).
68. Так, відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону №1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.
69. Аналогічно частинами третьою та четвертою статті 53 КАС України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
70. Велика Палата Верховного Суду неодноразово (зокрема в постановах від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21) наголошувала, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен уважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
71. Таким чином, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону №1697-VII, та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, який має повноваження здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (якщо такого органу немає).
72. З огляду на це, суд має перевірити наявність визначених частиною третьою статті 23 Закону №1697-VII підстав для представництва інтересів держави в суді, надати оцінку аргументам прокурора та в разі встановлення відсутності підстав для представництва застосувати наслідки, передбачені статтею 169 КАС України, або ж статтею 238 цього Кодексу, якщо провадження у справі відкрито. 
73. У розглядуваній справі прокурор стверджує, що Мінкульт є компетентним органом, який має повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах у спосіб, який він обрав [шляхом визнання протиправним рішення ДІАМ щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт, скасування такого дозволу та припинення права особи на виконання будівельних робіт, яке виникло на його підставі]. 
74. За доводами прокурора, необхідність його звернення з цим позовом зумовлена тим, що в спірних правовідносинах Мінкульт, який є центральним органом виконавчої влади та забезпечує формування і реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини, зокрема реалізує комплекс повноважень держави з регламентації будівельної діяльності й наділений погоджувальними повноваженнями щодо будівельних робіт на об`єктах і територіях культурної спадщини, не здійснив захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з відповідними позовними вимогами до ДІАМ і ТОВ «ТИТАН-БУД ПЛЮС».
75. Виходячи з викладеного, суди попередніх інстанцій насамперед мали встановити, чи має Мінкульт право на звернення до адміністративного суду з таким позовом з метою захисту інтересів держави.
76. У цьому аспекті щодо охорони та збереження культурної спадщини Верховний Суд зазначає таке.
77. Відповідно до статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом, держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність
78. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини як одного з головних елементів національних інтересів України з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон №1805-ІІ.
79. У преамбулі цього закону також зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
80. Стаття 1 Закону №1805-ІІІ розкриває значення, зокрема таких термінів:
культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; 
об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; 
нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності;
охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини;
предмет охорони об`єкта культурної спадщини - характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою;
зони охорони пам`ятки, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території (далі - зони охорони) - встановлювані навколо території пам`ятки, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання;
історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку;
традиційний характер середовища - історично успадкований вигляд та об`ємно-просторова структура історичного населеного місця;
зміна об`єкта культурної спадщини - дії, що призводять чи можуть призвести до часткового або повного зникнення предмета охорони об`єкта культурної спадщини;
об`єкт всесвітньої спадщини - об`єкт культурної спадщини, включений до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО відповідно до Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини;
буферна зона - територія навколо об`єкта всесвітньої спадщини, що забезпечує охорону цілісності та автентичності видатної універсальної цінності цього об`єкта та у межах якої встановлюється відповідний режим використання.
81. Вирішуючи справи, пов`язані із захистом культурної спадщини України, Верховний Суд неодноразово наголошував, що нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно («матеріальну» цінність), а набувають історико-культурної цінності («нематеріальної», ідеологічної цінності).
82. Збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їх руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема в результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є одним із пріоритетних та головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
83. Важливість для України завдання щодо охорони культурної спадщини також підтверджується ратифікацією Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, яку Президія Верховної Ради УРСР ратифікувала Указом від 04.10.1988 №6673-XI, Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985, яку Україна ратифікувала Законом від 20.09.2006 №165-V «Про ратифікацію Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи», Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства, яку Україна ратифікувала Законом від 19.09.2013 №581-VII «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства». 
84. З ратифікацією цих конвенцій Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства, сприяти захисту культурної спадщини як важливого фактора для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості, визнавати цінність культурної спадщини, яка розташована на її території, як загалом, так і в певних населених пунктах - історичних населених місцях України.
85. Таким чином, охорона культурної спадщини є завданням держави, пріоритетність цього завдання закріплено в національному законодавстві, невід`ємною частиною якого є ратифіковані міжнародні конвенції (див. висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №640/8728/21, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, від 04.03.2026 у справі №922/264/24).
86. Відповідно до частини першої статті 3 Закону №1805-ІІ державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать, серед інших, центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини.
87. Так, згідно із Положенням №885 Мінкульт є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, до повноважень якого, крім іншого, належить забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері культурної спадщини.
88. Стаття 5 Закону №1805-ІІІ визначає повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, до яких належать, зокрема: 12) затвердження науково-проектної (науково-дослідної) документації з визначення режиму використання пам`ятки національного значення, меж і режимів використання її території та зон охорони, історико-культурного заповідника державного значення, історико-культурної заповідної території, їхніх зон охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць; 12-2) затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж режимоутворюючих об`єктів культурної спадщини (у разі встановлення такою документацією меж території пам`ятки національного значення, історико-культурного заповідника державного значення, історико-культурної заповідної території, їхніх зон охорони, історичних ареалів населених місць); 14) погодження програм та проектів містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках національного значення, їх територіях, в історико-культурних заповідниках, на історико-культурних заповідних територіях, у зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм і проектів, реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини; 16) заборона будь-якої діяльності юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу об`єкту культурної спадщини, видатній універсальній цінності об`єкта всесвітньої спадщини або порушує законодавство у сфері охорони культурної спадщини.
89. З метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій та об`єктів всесвітньої спадщини визначаються зони охорони (охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару) і буферні зони (частина перша статті 32 Закону №1805-ІІІ).
90. Частиною сьомою статті 32 Закону №1805-ІІІ визначено, що на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.
91. Згідно із частинами першої та третьої статті 37-1 Закону №1805-ІІІ об`єкти всесвітньої спадщини, що розташовані на території України, є предметом особливої охорони.
Виконання завдань державної політики у сфері охорони об`єктів всесвітньої спадщини покладається на центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини
92. Об`єкт всесвітньої спадщини має правовий статус пам`ятки національного значення з урахуванням особливостей, встановлених Конвенцією про охорону всесвітньої і природної спадщини, цим Законом і планом управління об`єктом всесвітньої спадщини (частина перша статті 37-2 Закону №1805-ІІІ).
93. Отже, Закон №1805-ІІІ встановлює особливий правовий режим охорони культурної спадщини, який забезпечується, серед іншого, у спосіб регулювання забудови у визначених цим Законом зонах охорони. Зокрема, у таких зонах забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини, яким у межах спірних правовідносин є Мінкульт.
94. Тобто Мінкульт є органом, який здійснює державне управління у сфері охорони культурної спадщини, для чого наділений повноваженнями, крім іншого, забезпечувати реалізацію державної політики у цій сфері. Одним із способів реалізації цих повноважень є вирішення питання про надання або відмову в наданні дозволу на проведення містобудівних, архітектурних чи ландшафтних перетворень, будівельних, меліоративних, шляхових та земляних робіт у визначених Законом №1805-ІІІ зонах охорони.
95. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом №3038-VI (туті і далі - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
96. Згідно з частиною першою статті 4 цього Закону об`єктом містобудування є планувальна організація території, система розселення, система взаємопов`язаного комплексного розміщення основних об`єктів промисловості, транспорту, інженерної та соціальної інфраструктури, функціональне зонування території України, її частин (груп областей), території Автономної Республіки Крим, областей, адміністративних районів, територій територіальних громад, населених пунктів, їх частин.
Об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури (крім трубопроводів внутрішньогосподарських меліоративних систем).
97. Суб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи (частина друга статті 4 Закону №3038-VI).
98. Правові та організаційні засади здійснення архітектурної діяльності визначає Закон України «Про архітектурну діяльність» (далі - Закон №687-XIV у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).
99. Згідно з частиною першою статті 13 цього Закону до уповноважених органів містобудування та архітектури належать: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури; структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури; виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.
100. Частиною першою статті 6 Закону №3038-VI визначено, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.
101. До уповноважених органів містобудування та архітектури належать органи, визначені у статті 13 Закону №687-XIV (частина друга статті 6 Закону №3038-VI).
102. Згідно із частиною третьою статті 6 Закону №3038-VI до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: 1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; 2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.
Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. 
103. Частинами другою та третьою статті 10 Закону №687-XIV визначено, що Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю, визначені статтею 6 Закону №3038-VI.
Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі.
104. На підставі Постанови Кабінету України від 12.12.2020 №1340 утворено ДІАМ як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
105. Таким чином, у спірних правовідносинах ДІАМ є органом, який має повноваження здійснювати відповідні функції у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.
106. За змістом пункту 2 частини першої та частини другої статті 34 Закону №3038-VI замовник має право виконувати будівельні роботи після видачі йому органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».
Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.
107. Класи наслідків (відповідальності) будівель і споруд визначено статтею 32 Закону №3038-VI, згідно із частиною п`ятою якої до незначних наслідків (СС1) не можуть бути віднесені об`єкти, нове будівництво яких здійснюється в охоронній зоні пам`яток культурної спадщини національного та місцевого значення (розміри охоронної зони визначаються відповідно до Закону №1805-II.
108. Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви (абзац перший частини другої статті 37 Закону №3038-VI).
109. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону №3038-VI рішення про видачу або анулювання дозволу на виконання будівельних робіт може бути розглянуто у порядку нагляду центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду (без права видачі дозволу), або оскаржено до суду.
110. Отже, Законом №3038-VI передбачено можливість оскарження до суду рішення про видачу дозволу на виконання будівельних робіт. 
111. Верховний Суд ураховує, що повноважень Мінкульту на звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення про видачу дозволу на виконання будівельних робіт, скасування такого дозволу та припинення права на виконання будівельних робіт, яке виникло на підставі такого дозволу, не закріплено в жодному нормативно-правовому акті (законі чи підзаконному нормативно-правовому акті).
112. Водночас чинним законодавством України також не врегульовано питання альтернативних дій Мінкульту в разі, якщо орган державного архітектурно-будівельного контролю видасть дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва в охоронній зоні пам`яток культурної спадщини без попереднього отримання дозволу на проведення цих робіт від Мінкульту.
113. Поряд із цим слід ураховувати і те, що інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси.
114. Суспільний (публічний) інтерес є оціночним поняттям, що охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які ґрунтуються, серед іншого, на моральних засадах. Ці інтереси становлять певну сукупність приватних інтересів або важливі для значної кількості фізичних і юридичних осіб потреби, реалізацію та захист яких відповідно до законодавчо встановленої компетенції забезпечують суб`єкти владних повноважень (суб`єкти публічної адміністрації).
115. Отже, інтерес держави у сфері охорони культурної спадщини - це публічний інтерес у широкому його розумінні (тобто інтерес значної кількості осіб), повноваженнями захищати який у межах розглядуваного спору наділений Мінкульт. 
116. У цьому контексті варто також звернути увагу на положення Закону №3166-VI, у статті 28 якого закріплено право міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів звертатися до суду, якщо це необхідно для здійснення їх повноважень у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
117. У розглядуваній справі прокурор звернувся в особі Мінкульту (органу публічної адміністрації) до адміністративного суду з позовом про визнання протиправним рішення ДІАМ щодо надання дозволу на виконання будівельних робіт, скасування такого дозволу та припинення права особи на виконання будівельних робіт, яке виникло на його підставі, маючи на меті захист публічного інтересу у сфері охорони культурної спадщини, оскільки порушення норм чинного законодавства у цій сфері загрожує руйнуванням або заподіянням шкоди охоронюваним об`єктам культурної спадщини, які становлять особливий громадський інтерес.
118. Вирішуючи питання щодо наявності у Мінкульту права на звернення до суду з цим позовом, Верховний Суд ураховує, що чинним законодавством України не встановлено будь-якого іншого способу (як-от проведення перевірок, застосування санкцій чи видання приписів) реалізації повноважень Мінкульту як безпосереднього учасника процедури погодження та затвердження містобудівної документації щодо виявлених у цій процедурі порушень. 
119. Таким чином, попри те, що законодавство України наділяє Мінкульт погоджувальними та контрольними функціями у процедурі розробки й погодження містобудівної документації для забезпечення охорони й збереження культурної спадщини, чинні правові норми не визначають механізму реалізації цих функцій у разі, якщо інші суб`єкти допустять порушення в цій процедурі. 
120. За таких обставин, ураховуючи те, що Мінкульт є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, та в силу статті 28 Закону №3166-VI наділений правом звертатися до суду з метою реалізації своїх повноважень, а також з огляду на те, що законодавець не передбачив інших способів захисту публічного інтересу, який є предметом спору в цій справі, Верховний Суд дійшов висновку, що прокурор правильно визначив позивача та обрав спосіб захисту права/інтересу в цій справі. 
121. З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що спір, який є предметом розгляду в цій справі, має публічно-правовий характер, характеризується наявністю публічного інтересу, а також безпосередньо стосується реалізації владних повноважень Мінкульту, а отже, належить до юрисдикції адміністративних судів.
122. Аналогічний підхід за схожих обставин спору застосовувала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.01.2019 у справі №826/2793/18, від 06.02.2019 у справі №810/3046/17 та від 13.02.2019 у справі №810/2763/17.
123. Зважаючи на наведені мотиви, Верховний Суд не розглядає інші доводи касаційної скарги, оскільки вони не впливають на загальний висновок колегії суддів у цій справі. Докладний аналіз таких доводів є недоцільним.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
124. Згідно зі статтею 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
125. На підставі приписів статті 350 КАС України касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТИТАН-БУД ПЛЮС» залишити без задоволення.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №380/14567/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач | | | Н. В. Шевцова
Судді: | | | С. Г. Стеценко
| | | Л. В. Тацій