| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/4875/25 Суддя (судді) першої інстанції: Петро ПАЛАМАР

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , третя особа - Міністерство оборони України про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо забезпечення нарахування йому в повному обсязі щомісячного грошового забезпечення, у тому числі щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, з 04 липня 2024 року до часу виплати, та зобов`язати цю частину здійснити відповідне нарахування; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо невиплати зазначених сум та зобов`язати цю частину здійснити їх виплату; а також зобов`язати військову частину НОМЕР_3 виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за весь час затримки за період з 04 липня 2024 року до часу виплати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 липня 2024 року під час виконання бойового завдання позивач отримав вогнепальне поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, після чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та у відпустках для лікування, однак додаткова винагорода у розмірі 100 000 грн, передбачена постановою № 168, йому не нараховувалась і не виплачувалась.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що за період з 04 липня 2024 року по 09 липня 2024 року позивач хоча й перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини, проте додаткова винагорода за цей період не підлягає виплаті в силу абзаців другого і третього пункту 9 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260. Решту періодів стаціонарного лікування суд оцінив як такі, що не стосуються лікування саме вогнепального поранення, а пов`язані із захворюванням, і з посиланням на Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України зазначив, що поранення та захворювання є відмінними поняттями. Наведений у первинній медичній карті за формою 100 запис про "легке" поранення суд протиставив висновкам військово-лікарської комісії про "тяжке" поранення, вказавши, що останні суперечать первинній медичній документації. Вимогу про компенсацію суд відхилив як похідну.
Не погодившись із рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що первинна медична карта за формою 100 заповнюється медичним працівником після надання домедичної допомоги на етапі евакуації та не передбачає визначення ступеня тяжкості поранення, у зв`язку з чим власноручна позначка медика «легкий» не свідчить про ступінь тяжкості поранення. Зазначає, що ступінь тяжкості поранення визначається висновком військово-лікарської комісії або за результатами судово-медичної експертизи, а загальний стан пораненого при госпіталізації не є тотожним ступеню тяжкості поранення. Вказує, що наявні у справі клінічні виписки підтверджують лікування саме у зв`язку з вогнепальним пораненням, отриманим 01 липня 2024 року, оскільки містять відповідні діагнози, зокрема «Стан після вогнепального осколкового поранення лівої кисті» та код У36.2 «ушкодження внаслідок військових дій», а тому висновок суду про непов`язаність лікування з указаним пораненням не відповідає обставинам справи. Вважає помилковим протиставлення висновку військово-лікарської комісії даним первинної медичної документації, а також висновок суду про те, що в періоди між стаціонарними лікуваннями позивач не перебував на лікуванні чи у відпустці для лікування, оскільки в цей час проходив обстеження військово-лікарською комісією та реабілітацію відповідно до її висновків. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не розглянув подане разом із позовною заявою клопотання про витребування доказів.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Військова частина НОМЕР_3 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, а доводи скарги зводяться до незгоди з рішенням. Міністерство оборони України у відзиві на апеляційну скаргу також просить відмовити в її задоволенні, наголошуючи, що додаткова винагорода за період з 04 липня 2024 року по 09 липня 2024 року не підлягала виплаті в силу абзаців другого і третього пункту 9 розділу I Порядку № 260, а матеріали справи не містять висновку військово-лікарської комісії та рішення командира військової частини про продовження перебування позивача на лікуванні понад чотири місяці.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзивів, дослідивши наявні у справі докази, встановила таке.
Молодший сержант ОСОБА_1 з 22 червня 2024 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка входить до складу НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони (військова частина НОМЕР_3 ). 
01 липня 2024 року під час безпосередньої участі у бойових діях, при виконанні бойових завдань у складі підрозділу військової частини НОМЕР_1 в районі населеного пункту АДРЕСА_1 , внаслідок скидів вибухових боєприпасів з безпілотного літального апарата він отримав вогнепальне осколкове сліпе поранення правої сідниці, підколінної ділянки, лівого передпліччя та кисті, а також вогнепальну травму основної фаланги першого пальця лівої кисті. Ці обставини підтверджені довідкою військової частини НОМЕР_1 від 17 серпня 2024 року № 1715/13/138 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), складеною за формою додатка 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, якою підтверджено, що поранення отримане під час захисту Батьківщини.
Після отримання поранення позивач проходив стаціонарне лікування у ряді закладів охорони здоров`я послідовними періодами з 04 липня 2024 року по 01 жовтня 2024 року, з переміщенням з одного лікарняного закладу до іншого, а надалі - з 27 грудня 2024 року по 06 січня 2025 року у Державній установі "Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України" та з 21 квітня 2025 року по 06 травня 2025 року. Клінічні виписки за наведені періоди містять основні діагнози, безпосередньо пов`язані з отриманим 01 липня 2024 року пораненням, зокрема "Стан після вогнепального осколкового поранення лівої кисті (01.07.2024)", "наслідки осколкового поранення (01.07.2024)", а також код У36.2 "ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків".
Військово-лікарською комісією за результатами медичних оглядів складено довідки від 02 жовтня 2024 року № 3609, від 15 листопада 2024 року № 4408, від 06 січня 2025 року № 7162 та від 27 лютого 2025 року № 1041, якими встановлено, що поранення позивача за ступенем тяжкості відноситься до категорії "тяжке" та пов`язане із захистом Батьківщини, а також визначено потребу у відпустці для лікування після поранення. На підставі цих висновків позивачу надавалися відпустки для лікування після поранення та видавалися відпускні листки. Довідкою військово-лікарської комісії від 15 травня 2025 року № 2025-0932-5977-0 підтверджено, що поранення пов`язане із захистом Батьківщини, за ступенем тяжкості відноситься до тяжких, а позивач визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, у зв`язку з чим 16 травня 2025 року він відбув для продовження проходження служби.
Факт невиплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн підтверджується наданою військовою частиною НОМЕР_3 довідкою від 09 травня 2025 року № 1352/5385, згідно з якою за період з 01 червня 2024 року по 30 квітня 2025 року така винагорода не нараховувалась і не виплачувалась, а також довідкою про доходи, наданою військовою частиною НОМЕР_1 від 07 травня 2025 року № 1715/2028.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 та Порядком № 260.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 1 постанови № 168 передбачено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включаються особи, зазначені у цьому пункті, у тому числі ті, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Механізм виплати цієї винагороди деталізовано розділом XXXIV Порядку № 260. Відповідно до пункту 10 цього розділу у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії. 
Згідно з пунктом 12 цього ж розділу підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України.
Зі змісту наведених норм є очевидним, що право на додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн за час стаціонарного лікування закон пов`язує з двома обставинами - наявністю поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (що підтверджується довідкою про обставини травми), та фактом перебування на стаціонарному лікуванні, обчислюваним з дня отримання поранення. Вимога щодо тяжкості поранення встановлена окремо і виключно для другої підстави виплати - перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення. Це спростовує ключовий висновок суду першої інстанції, який поставив право на виплату за час стаціонарного лікування у залежність від ступеня тяжкості поранення.
Щодо посилання суду першої інстанції на первинну медичну карту за формою 100 як на доказ "легкого" поранення колегія суддів встановила, що така карта, форму якої визначено додатком 4 до Керівництва з медичної евакуації в Збройних Силах України, є документом, що заповнюється на етапі медичної евакуації і фіксує надану домедичну допомогу, проте нею не передбачено визначення ступеня тяжкості поранення. Ступінь тяжкості поранення встановлюється за висновком військово-лікарської комісії, яка у довідках від 02 жовтня 2024 року № 3609, від 15 листопада 2024 року № 4408, від 06 січня 2025 року № 7162 та від 27 лютого 2025 року № 1041 віднесла поранення позивача до категорії "тяжке" та підтвердила його зв`язок із захистом Батьківщини. А отже, протиставлення судом першої інстанції запису у первинній медичній карті висновкам військово-лікарської комісії є безпідставним, оскільки ці документи мають різне призначення, і саме висновок військово-лікарської комісії, а не карта етапу евакуації, має вирішальне значення для встановлення ступеня тяжкості поранення.
Щодо висновку суду першої інстанції про те, що лікування позивача у переважній частині періодів не стосувалося вогнепального поранення, а було пов`язане із захворюванням, колегія суддів встановила, що цей висновок спростовується змістом клінічних виписок, у яких основні діагнози марковані датою поранення 01 липня 2024 року та кодом У36.2 "ушкодження внаслідок військових дій". Наведене свідчить, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні саме у зв`язку з наслідками отриманого поранення. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2026 року у справі № 600/367/24, у якій зазначено, що формулювання пункту 1 постанови № 168 "у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини" охоплює не лише безпосереднє лікування самої травми, але й лікування її наслідків, включаючи захворювання, що виникли внаслідок травми. У цій же постанові Верховний Суд наголосив, що переривати виплату чи відмовляти в ній лише через те, що поточний медичний діагноз формулюється як "захворювання", а не "травма", є формальним підходом, що суперечить суті норми, оскільки причинно-наслідковий зв`язок з травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини, не перервався. Таким чином, розмежування судом першої інстанції понять "поранення" та "захворювання - наслідок поранення" як підстава для відмови у позові ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.
Щодо періоду з 04 липня 2024 року по 09 липня 2024 року колегія суддів встановила, що суд першої інстанції, з одного боку, визнав наявність умов для нарахування додаткової винагороди за цей період, а з іншого - відмовив у її стягненні з посиланням на абзаци другий і третій пункту 9 розділу I Порядку № 260. Такий висновок є помилковим, оскільки наведена норма розділу I регулює виплату основного грошового забезпечення за час перебування на лікуванні та встановлює обмеження чотирма місяцями, тоді як виплата додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн врегульована спеціальними приписами розділу XXXIV Порядку № 260, які такого обмеження не містять і пов`язують право на виплату з днем отримання поранення. Застосувавши до спірних правовідносин загальну норму замість спеціальної, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність протиправної бездіяльності за цей період.
Щодо доводу про переривчастість стаціонарного лікування колегія суддів враховує, що у постанові від 19 березня 2026 року у справі № 600/367/24 Верховний Суд зазначив, що постанова № 168 не вимагає безперервного перебування на стаціонарному лікуванні безпосередньо з моменту отримання поранення, а у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні за медичними показниками, пов`язаними з раніше отриманим пораненням, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі до 100 000 грн. А отже, наявність перерв між періодами стаціонарного лікування не позбавляє позивача права на додаткову винагороду за кожен із таких періодів.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачі належними доказами не спростували обставин перебування позивача на стаціонарному лікуванні та у відпустках для лікування після поранення і не довели наявності правових підстав для невиплати додаткової винагороди за ці періоди.
Разом із тим, визначаючи обсяг вимог, що підлягають задоволенню, колегія суддів виходить із того, що право на додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн виникає не за будь-який період поспіль, а лише за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення. Матеріалами справи підтверджено, що такий стан тривав до 15 травня 2025 року, коли військово-лікарська комісія визнала позивача придатним до служби у частинах забезпечення, після чого 16 травня 2025 року він повернувся до виконання службових обов`язків. Отже, за період після 15 травня 2025 року правові підстави для виплати додаткової винагороди у зв`язку з пораненням відсутні, а тому вимоги в частині періоду "до часу виплати" задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, до яких, зокрема, віднесено заробітну плату (грошове забезпечення). Питання поширення цього Закону на додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн вирішене Великою Палатою Верховного Суду. У постанові від 07 травня 2026 року у справі № 280/8933/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що додаткова винагорода, встановлена постановою № 168 на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, є різновидом одноразового додаткового грошового забезпечення військовослужбовця, тобто є доходом, що має разовий характер, у зв`язку із чим приписи Закону № 2050-III на спірні правовідносини не поширюються, а компенсація втрати частини таких доходів у разі затримки їх виплати стягненню не підлягає. З урахуванням наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду вимога про виплату компенсації втрати частини доходів задоволенню не підлягає.
Належними відповідачами у справі є обидві військові частини. Оформлення документів та видання наказів про виплату додаткової винагороди відповідно до пункту 16 розділу XXXIV Порядку № 260 покладається на підрозділи, що відповідають за ведення обліку особового складу, тобто на військову частину НОМЕР_1 , до якої зарахований позивач, тоді як виплата грошового забезпечення здійснюється через фінансовий орган військової частини НОМЕР_3 як розпорядника бюджетних коштів, на фінансовому забезпеченні якого перебуває військова частина НОМЕР_1 .
Стосовно доводу апеляційної скарги про нерозгляд судом першої інстанції клопотання про витребування доказів колегія суддів зазначає, що з огляду на повноту наявних у справі доказів, достатніх для вирішення спору по суті судом апеляційної інстанції, зазначена обставина самостійного впливу на результат розгляду справи не має.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись статтями 77, 90, 242, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо незабезпечення нарахування ОСОБА_1 в повному обсязі щомісячного грошового забезпечення, у тому числі щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення в період з 04 липня 2024 року по 15 травня 2025 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 забезпечити нарахування ОСОБА_1 в повному обсязі щомісячного грошового забезпечення, у тому числі щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення в період з 04 липня 2024 року по 15 травня 2025 року, з урахуванням фактично виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі щомісячного грошового забезпечення, у тому числі щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення в період з 04 липня 2024 року по 15 травня 2025 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 здійснити виплату ОСОБА_1 в повному обсязі щомісячного грошового забезпечення, у тому числі щомісячної додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, за час перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування після тяжкого поранення в період з 04 липня 2024 року по 15 травня 2025 року, з урахуванням фактично виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)