| 1 | Справа № 335/3024/26  2/335/2207/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2026 року       м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Макарова В.О.,
секретаря судового засідання Філатової О.О.,
представника позивача адвоката Нінчук-Худякової О.М.,
представника відповідача Кучеренка Д.М.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про зобов`язання провести приватизацію квартири за відсутності ордера на вселення,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Нінчук-Худякової О.М., звернулась до суду з позовом до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, в якій позивач просить визнати незаконну відмову районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району позивачу ОСОБА_1 в приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без наявності ордеру про надання жилої площі за вказаною адресою; зобов`язати відповідача прийняти від ОСОБА_1 документи і здійснити приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без наявності ордеру про надання жилої площі за вказаною адресою.
В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що квартира № 23, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 була надана їй, в користуванні згідно обмінного ордера в 1987 р. На теперішній час виданий їй корішок обмінного фонду не зберігся. 
На запит позивача в МКП «Основаніе» була надана відповідь, що в документах архівного фонду МКП «Основаніє», ордеру на квартиру АДРЕСА_3 не виявлено, та їй було запропоновано звернутись до відділу обліку та розподілу житлової площі Департаменту з управління жкг Запорізької міської ради. 
24.02.2022 на запит позивача, Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради відповів, що 24.06.2009 Запорізька міська Рада постановила рішення № 33, згідно якого припинена діяльність державного комунального підприємства «Бюро обміну житлової площі» шляхом ліквідації. До департаменту з управління ЖКГ Запорізької міської ради передано на зберігання справи ліквідованого ДКП «Бюро обміну житлової площі» лише з 01.01.1994. 
Позивач указує, що лише вона зареєстрована у вказаній вище квартирі з 03.06.1987 та проживає по цей час.
20.01.2015 нею укладено договір найму житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
04.02.2026 ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про приватизацію вищевказаної квартири, але їй було відмовлено в приватизації через відсутність ордеру на квартиру, що унеможливлює підготовку рішення органу приватизації. 
Враховуючи те, що вона була вселена до квартири на законних підставах, законність її проживання ніхто не оспорює, крім того, відсутні перешкоди, передбачені Законом щодо приватизації, але відсутність ордеру позбавляє її можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, вимушена звернулася до суду з даним позовом.
24.03.2026 ухвалою судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
10.04.2026 представник відповідача районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району подала до суду відзив на позовну, відповідно до якого просила ухвалити рішення у справі відповідно до вимог чинного законодавства. Звертають увагу суду, що районна адмінстрація відмовляючи у приватизації жита за адресою: АДРЕСА_1 , діяла в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством. 
11.06.2026 ухвалою Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Нінчук-Худякова О.М. позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові, просила позов задовольнити.
Представник відповідача Кучеренко Д.М., просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.
20.01.2015 між позивачем та МКП «Основаніє» укладено договір найму житла № 11004052, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 26.12.2025, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 03.06.1987 за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно паспорту позивачки (сторінка 11) її місце реєстрації: за адресою: АДРЕСА_1 з 03.06.1987.
04.02.2026 позивач звернулась до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району з заявою про приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_1 .
Листом районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 10.02.2026, ОСОБА_1 було відмовлено у приватизації житла, через відсутність в наданому пакеті документів, ордеру про надання жилої площі, рекомендовано позивачці звернутися до Державної архівної служби України. 
Відповідно до листа Департаменту з управління житлово-комунальним господарством від 24.02.2026, на звернення ОСОБА_1 стосовно видачі копії корінця обмінного ордеру за 1987 рік на квартиру АДРЕСА_3 , повідомлено, що відповідно до рішення Запорізької міської ради від 24.06.2009 № 33 припинена діяльність державного комунального підприємства «Бюро обміну житлової площі» шляхом ліквідації. До департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради передано на зберігання справи ліквідованого ДКБ «Бюро обміну житлової площі» лише з 01.01.1994. Тому, надати копію корінця обмінного ордеру не уявляється можливим.
Квартира АДРЕСА_3 є комунальною та складається з однієї кімнати, яка має загальну площу 40,08 кв.м, що підтверджується копією технічного паспорту.
Довідкою №107.357-23/1037 АТ «Ощадбанк» від 22.09.2026 підтверджено, що ОСОБА_1 житлові чеки на приватизацію житла не використовувала. 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
В порядку визначеному положеннями ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом свого права має кожна особа у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
В силу ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами третьою, п`ятою ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду № № 2482-XII від 19.06.92.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Статтею 3 цього Закону № 2482 передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).
Пунктами 2, 3, 10 ст. 8 Закону № 2482 передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Пунктом 2 статті 2 Закону № 2482 передбачено, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Так, пунктом десятим статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків- пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обовязкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 (далі - Положення № 396), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2.
З аналізу положень Закону № 2482 у взаємозв`язку із вимогами Положення № 396 суд робить висновок, що для вияву волі громадянина на приватизацію квартири, останній має вчинити, визначені означеними нормативно-правовими актами, юридично значимі дії, а саме: звернутись до органу приватизації у порядку, передбаченому пунктами 17, 18 Положення № 396 та надати заяву згідно додатку 2 до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, до якої необхідно долучити документи, перелік яких міститься у п. 18 Положення № 396.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач звернулась до районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_3 . Однак, листом заступника голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 10.08.2026 у проведенні приватизації було відмовлено. Підставою для відмови слугує відсутність копії ордеру про надання житлової площі та рекомендовано позивачці звернутися до Державної архівної служби України. 
Крім того, згідно листа Департаменту з управління житлово-комунальним господарством від 24.02.2026, на звернення ОСОБА_1 стосовно видачі копії корінця обмінного ордеру за 1987 рік на квартиру АДРЕСА_3 , повідомлено, що відповідно до рішення Запорізької міської ради від 24.06.2009 № 33 припинена діяльність державного комунального підприємства «Бюро обміну житлової площі» шляхом ліквідації. До департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради передано на зберігання справи ліквідованого ДКБ «Бюро обміну житлової площі» лише з 01.01.1994. Тому, надати копію корінця обмінного ордеру не уявляється можливим.
Статтею 68 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Громадянин, відповідно до п. 18 Положення № 396, подає до органів приватизації, зокрема, копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до пункту 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 статті 2 цього Закону, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
При цьому, умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації, а відсутність ордера на вселення, за умови, що особа проживає у житлі на законних підставах, не може бути підставою для відмови в проведенні приватизації, оскільки перелік підстав для відмови у приватизації, наведений в Законі, який вичерпним, не передбачає такої підстави для відмови у приватизації.
Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сімї.
Аналогічну норму місить п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.
При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім`ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 29.12.2025 року у справі № 201/11007/21, для цілей застосування ст. 5 та ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», визначальним є факт постійного проживання особи у житлі на момент приватизації або збереження за нею права на житло. Відмітка в паспорті про реєстрацію місця проживання ("прописка") є належним підтвердженням факту постійного проживання особи.
Таким чином, за результатами розгляду справи встановлено, що позивач набула право користування жилим приміщенням на законних підставах і проживає в ньому тривалий час, про що свідчать досліджені письмові докази і це не заперечується відповідачем.
Верховний Суд в постанові від 26 грудня 2024 року по справі N 466/10214/21 вказав наступне: тривале проживання у спірному житлі є достатньою підставою для того, щоб вважати це житло належним особі в розумінні статті 8 Конвенції. Відсутність ордера на вселення у спірне приміщення саме по собі не є підставою для висновку, що займане позивачами житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції.
Також, у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що позивачі, які вселилися до квартири на законних підставах, несуть витрати з її утримання, законність їхнього проживання в ній ніхто не оспорює, проте відсутні документи, на підставі яких їх сім`я була вселена до спірного житла, що позбавляє їх можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Враховуючи, що позивач на законних підставах зареєстрована та постійно проживає у вказаній квартирі, відмова в приватизації займаного ним житла з причин відсутності ордеру на заселення у квартиру є такою, що порушує її право на приватизацію.
Відповідно до вимог п. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду висловлені в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 483/731/19 (провадження N 61-1845св20) Верховний Суд застосував такий спосіб захисту у справі про приватизацію квартири державного житлового фонду, як визнання безпідставною відмови органу приватизації передати у приватну власність квартиру державного житлового фонду з покладанням обов`язку на останнього оформити право власності на приміщення. При цьому у цій справі було зроблено правовий висновок, що не є належним способом захисту визнання права власності на квартиру. Тобто, суд не може визнати право власності, він може лише визнати безпідставною відмову і зобов`язати орган оформити цю приватизацію.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду висловленої в постанові від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21) Верховний Суд визнав обґрунтованими вимоги про зобов`язання департаменту житлового господарства міської ради як органу приватизації державного житлового фонду провести приватизацію квартири. Тобто, був обраний спосіб захисту - зобов`язати провести приватизацію квартири. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження 3 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження N 14-165цс18).
З системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами, і лише вони визначають питання чи має громадянин право на приватизацію згідно наданого пакету документів. Суд, в цьому випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла.
Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за № 761/28893/16ц.
Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями вищенаведеного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки судом встановлено, що позивачем правомірно реалізовано її право на приватизацію займаної нею квартири з огляду на вищевикладене.
Позивач заселилась у житлове приміщення квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі обмінного ордера, виданого у 1987 році, зареєстрована за вказаною адресою з 03.06.1987 і постійно проживає в ній до цього часу, несе витрати з її утримання. Докази наявності у позивача на праві власності та/або на праві користування іншого житла в матеріалах справи відсутні, що у сукупності свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції».
Крім того, обставин, які б давали підстави вважати, що ордер, який був виданий на квартиру позивача у 1987 році, було визнано недійсним, відповідно до положень ст. 59 ЖК України, суду не було наведено, та не спростовано факту його видачі.
Таким чином, виходячи з того, що позивач правомірно користується зазначеною квартирою, а відсутність ордеру не може бути підставою для відмови в приватизації житла, суд вважає, що відповідач неправомірно відмовляє в приватизації спірного житла за відсутності ордеру, чим порушує право позивача на житло, яке підлягає судовому захисту.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 6, 12, 13, 77-81, 89, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Зобов`язати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району прийняти від ОСОБА_1 пакет документів за відсутності ордеру про надання житлової площі, на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .
Відповідач: районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, ЄДРПОУ 37573115, місцезнаходження юридичної особи: 69035, м. Запоріжжя, вул. Сєдова, 5.

Суддя        В. О. Макаров