ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року
м. Київ

справа № 758/8523/23
провадження № 61-12580св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Дванадцята київська державна нотаріальна контора;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Савинського Сергія Миколайовича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року у складі судді Ларіонової Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з нерухомого майна.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він та його сестра ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 лютого 2000 року. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, він є єдиним спадкоємцем, а 1/2 квартири входить до складу спадщини. 

З Державного реєстру речових прав на спадкове майно було встановлено, що ухвалою ТР 23, 10 квітня 2002 року, Нарсуд, р-н. Ленінградський було накладено арешт на квартиру. Виконання ухвали здійснено Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року (реєстраційний номер обтяження 1409096).

Позивач зазначив, що в 2002 році він був учасником лише однієї цивільної справи № 2-1256/2002, яка розглядалася Ленінградським районним народним судом міста Києва і в рамках цієї справи ухвалою від 08 квітня 2002 року було вжито заходи забезпечення позову, які зняті ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002.

Позивач вважає, що при реєстрації обтяження в архівній частині Державного реєстру речових прав на нерухоме майно посадовою особою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори було допущено технічну помилку у даті складання ухвали, якою було арештовано квартиру АДРЕСА_2 , а саме замість дати ухвали 08 квітня 2002 року помилково вказано дату 10 квітня 2002 року. Внаслідок цієї помилки позивач позбавлений можливості виконати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002, якою скасовані обтяження, вжиті ухвалою від 08 квітня 2002 року, а не ухвалою від 10 квітня 2002 року, якої фактично не існувало. Втім, державні реєстратори відмовляються знімати обтяження квартири на підставі зазначеної ухвали у зв`язку із суперечностями в даті ухвали в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Підстави застосування вищевказаного арешту давно відпали, оскільки рішення суду виконане ще у 2005 році, а існуючий арешт не має під собою будь-якого правового підґрунтя, функціонує виключно як неправомірне обтяження, яке є результатом технічної помилки посадових осіб Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, допущеної при виконанні ухвали від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002. 

Позивач вважає, що належним відповідачем має бути саме нотаріальна контора, посадові особи якої допустили технічну помилку при реєстрації обтяження, що в свою чергу обмежило його у реалізації права власності на квартиру.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зняти арешт (архівний запис) з квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обтяження 1409096, зареєстрований 25 жовтня 2004 року державним реєстратором - Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою, підстава - ухвала ТР 23, 10 квітня 2002 року, Нарсуд, р-н. Ленінградський.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що в цій справі ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, яка не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову через його пред`явлення до неналежного відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Савинський С. М. подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частин першої-третьої статті 51 ЦПК України у подібних правовідносинах.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 жовтня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Тітова М. Ю., (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. від 17 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Подільського районного суду міста Києва.

11 листопада 2025 року справа № 758/8523/23 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 червня 2026 року у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю., на підставі службової записки Секретаря Другої судової палати Зайцева А. Ю., призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2026 року справу передано судді-доповідачу Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Сердюк В. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника  ОСОБА_1 - адвоката Савинського С. М. мотивована тим, що порушення прав ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 виключається, оскільки ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002 було припинено дію обтяжень, запроваджених ухвалою Ленінградського районного народного суду міста Києва від 08 квітня 2002 року. Тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть бути належними відповідачами у справі.

Порушення прав позивача стало наслідком технічної помилки, допущеної посадовою особою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори під час виконання ухвали Ленінградського районного народного суду міста Києва від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було помилково зазначено дату ухвали 10 квітня 2002 року замість фактичної - 08 квітня 2002 року.

В даному випадку належним відповідачем є саме Дванадцята київська державна нотаріальна контора, посадові особи якої припустилися технічної помилки під час реєстрації обтяження (арешту) на підставі ухвали Ленінградського районного народного суду м. Києва від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002. Будь-яка інша особа не може вважатися належним відповідачем у цій справі, оскільки обтяження, застосоване в інтересах ОСОБА_4 та/або ОСОБА_3 , було скасоване ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002.

Суди попередніх інстанцій при розгляді справи проявили надмірний формалізм та протиправно відмовили позивачу у задоволенні позову, чим не виконали вимогу щодо вичерпання конфлікту між сторонами, а навпаки - дали привід позивачу сподіватися на те, що він у майбутньому отримає бажане для себе рішення, однак уже в рамках іншого процесу.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 лютого 2000 року, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації (а. с. 9-10).

Приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 15 лютого 2022 року (а. с. 11).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 336989191 від 26 червня 2023 року, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 накладено арешт реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, Підстава обтяження: Ухвала ТР-23, Нарсуд, р-н. Ленінградський, від 10 квітня 2002 року. Дата виникнення: 11 квітня 2002 року (а. с. 12).

Представником ОСОБА_1 направлялись адвокатські запити до: 
- Дванадцятої київської державної нотаріальної контори щодо інформації, яка наявна у нотаріальній конторі, щодо причин арешту квартири АДРЕСА_2 , а також чи було накладено арешт на всю квартиру чи на її частину (а. с. 16-17);
- Святошинського районного суду міста Києва, про те, чи перебували в провадженні суду судові справи за участю ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 , чи накладався в межах зазначених справ арешт на квартиру АДРЕСА_2 , чи була передана ухвала, якою було накладено арешт на цю квартиру для виконання до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори. У випадку, якщо такі справи перебували в провадженні Святошинського районного суду міста Києва (або судів, на основі яких його було створено, зокрема Ленінградського народного суду) - надати копії судових рішень, якими накладався арешт на квартиру (а. с. 19-20);
- Київського державного нотаріального архіву про те, чи наявні у архіві матеріали та інформація щодо причин державної реєстрації обтяжень (арешту) № 91 в буд. АДРЕСА_3 , внесеного до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року, чи було арешт накладено на всю квартиру чи на її частину, якщо на частину, повідомити, на чию саме - ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 (а. с. 23-24).

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів та витребувано відповідну інформацію.

Листом Київського державного нотаріального архіву від 28 березня 2024 року повідомлено, що згідно перевірки даних архіву Дванадцятої київської державної нотаріальної контори відсутня постанова 25 жовтня 2004 року щодо арешту квартири АДРЕСА_2 (а. с. 84). 

За змістом листа Київського державного нотаріального архіву від 28 березня 2024 року фактично не повідомлено інформації щодо підстав державної реєстрації обтяжень (арешту) квартири АДРЕСА_2 , внесеного до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року, разом із тим, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заявлялись клопотання щодо витребування уточненої інформації.

Листом приватного нотаріуса Смекаліної Л. Т. від 09 травня 2024 року повідомлено, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 . При перевірці нотаріусом було виявлено, що на підставі ухвали Ленінградського районного суду міста Києва спадкове майно - квартира АДРЕСА_2 перебуває під арештом, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину до зняття арешту (а. с. 98-99).

Святошинським районним судом міста Києва направлено копію рішення від 22 квітня 2002 року та копію ухвали від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002 забезпечено позов шляхом заборони відчуження квартира АДРЕСА_2 будь-яким способом (а. с. 114-115).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002 позови задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн та державне мито в розмірі 8,50 грн. Рішення не містить відомостей щодо забезпечення позову у справі № 2-1256/2002 (а. с. 108-113).

В довідці від 11 квітня 2023 року № 2-1256/02-архів зазначено, що цивільну справу № 2-1256/02 знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Завідуючим архіву було виявлено, що на зберігання залишено оригінал ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2002 року та оригінал рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2002 року. При цьому оригінал ухвали ТР-23 від 10 квітня 2002 року відсутній. Згідно обліково-статистичної картки на цивільну справу № 2-1256/02 неможливо встановити, чи виносилась суддею Троян Н. М. ухвала від 10 квітня 2002 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002 заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову задоволено, скасовано вжиті ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002 заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_2 , будь-яким способом (а. с. 117).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд виходив з того, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2002 року задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі № 2-1256/2002 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також заборонено відчуження квартири АДРЕСА_2 , будь-яким способом. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2002 року позов задоволено частково. Згідно квитанції від 28 вересня 2005 року №12 відповідачем погашено заборгованість, стягнену судовим рішенням, про що зазначено в постанові відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції від 28 вересня 2005 року. Враховуючи те, що відповідачем погашено заборгованість у повному обсязі, суд дійшов до висновку про те, що є всі підстави для скасування заходів забезпечення позову та задоволення заяви.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга представника  ОСОБА_1 - адвоката Савинського С. М. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У справі, що переглядається, установлено, що  ОСОБА_1 є стороною у справі № 2-1256/2002, в межах якої був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_1 та спадкодавцю ОСОБА_2 , яка померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги про зняття арешту з вказаного нерухомого майна, позивач посилався на те, що вжиті ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002 заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_2 , будь-яким способом були скасовані ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002. Разом з цим, державні реєстратори відмовляються знімати обтяження квартири на підставі зазначеної ухвали у зв`язку тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься інформація про арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , накладений реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, Підстава обтяження: Ухвала ТР-23, Нарсуд, р-н. Ленінградський, від 10 квітня 2002 року.

Позивач зазначив, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, виконане. Разом з цим, при реєстрації обтяження в архівній частині Державного реєстру речових прав на нерухоме майно посадовою особою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори було допущено технічну помилку у даті складання ухвали, якою було арештовано квартиру АДРЕСА_2 , а саме замість дати ухвали 08 квітня 2002 року помилково вказано дату 10 квітня 2002 року. 

За таких обставин позивач вважає, що його права як спадкоємця спірного нерухомого майна після смерті його сестри ОСОБА_2 мають бути захищені в порядку позовного провадження шляхом подання цього позову про зняття арешту з вказаного майна, відповідачем у якому він визначив Дванадцяту київську державну нотаріальну контору.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22), від 6 травня 2024 року у справі № 725/3352/23 (провадження № 61-292св24).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, законом у спірних правовідносинах передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права позивача, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що  ОСОБА_1 пред`явив позов до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, яка не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешту. Тому Дванадцята київська державна нотаріальна конторане є належним відповідачем у цій справі.

Крім того, в цій справі позивач не надав доказів і судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний арешт наквартиру АДРЕСА_2 (підстава обтяження: Ухвала ТР-23, Нарсуд, р-н. Ленінградський, від 10 квітня 2002 року) було накладено саме на забезпечення позову у справі № 2-1256/2002 та цей арешт не стосувався будь-яких зобов`язань спадкодавця ОСОБА_2 , яка разом із позивачем була співвласником вказаної квартири.

Подаючи касаційну скаргу з підстав існування потреби відступити від певного актуального правового висновку, викладеного Верховним Судом, заявник повинен навести, у чому саме полягає така потреба, обґрунтувавши існуванням певної правової проблеми під час застосування вже сформованого правового висновку, від якого заявник просить відступити Верховний Суд.

Для перегляду судом касаційної інстанції певного правового висновку потрібне існування сукупності підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього правового висновку щодо певного питання правозастосування на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усуненням суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.

Позивач не навів обґрунтованих причин та вагомих і достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість висновків Великої Палати Верхового Суду, викладених у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), та наявність підстав для відступлення від таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17.

При цьому слід враховувати, що визначення позивачем у справі складу сторін (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та мати на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19.

Таким чином, на позивача покладено обов`язок визначити відповідача/відповідачів у справі. Залучення відповідача/співвідповідача у справі здійснюється лише судом першої інстанції за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання (у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження). У разі спливу зазначених строків та необхідності залучення відповідача до участі у справі на позивача покладається обов`язок довести факт своєї необізнаності щодо необхідності залучення належного відповідача/співвідповідача. Можливість залучення до участі у справі відповідача/співвідповідача в апеляційного суду відсутня. Суд під час розгляду справи повинен вирішувати спір, виходячи зі складу сторін, які визначені позивачем, і не вправі зі своєї ініціативи без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 925/440/18.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

Отже, практика суду касаційної інстанції щодо пред`явлення позову про зняття арешту з нерухомого майна до неналежного відповідача є сталою. 

Враховуючи викладене, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Савинського Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович