ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 826/5927/16
адміністративне провадження № К/9901/3976/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів -Юрченко В.П., Хохуляка В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАС Групс»
на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 (судді: Земляна Г.В., Ісаєнко Ю.А., Сорочко Є.О.)
у справі № 826/5927/16
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАС Групс»
до Головного управління ДФС у місті Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - 
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КАС Групс» (далі - позивач, ТОВ «КАС Групс») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві, податковий/контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22.03.2016 № 0382615137 та № 0392615137.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю оскаржуваних рішень, оскільки реальність господарських операцій позивача з контрагентами ТОВ «Лоокин» та ТОВ «Тексоник» підтверджуються первинними документами, які були надані податковому органу під час перевірки. 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2017 (т. 2 а.с. 50-59) позов задоволено в повному обсязі. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 22.03.2016 № 0382615137 та № 0392615137.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 (т. 2 а.с. 178-176) апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задоволено частково, скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2017 в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0382615137 від 22.03.2016 в частині суми податку на прибуток у розмірі 9503,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 2376,00 грн. та в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0392615137 від 22.03.2016 в частині суми податку на додану вартість у розмірі 10558,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 2639,50 грн. В цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «КАС Групс» відмовлено.
В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2017 залишено без змін. 
Не погоджуючись із судовим рішенням апеляційної інстанції позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою (т. 3 а.с. 1-7), в якій просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення яким залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2017 про задоволення позовних вимог.
В доводах касаційної скарги позивач зазначив, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а також порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору. 
За твердженням позивача, ТОВ «КАС Групс» надало первинні документи реальних господарських взаємовідносин з ТОВ «Тексоник», які підтверджуються заявками, податковими накладними, товаро-транспортними накладними, актами наданих послуг. Додає, що ТОВ «КАС Групс» брало участь, як посередник в перевезенні за ТТН № 2312906 від 02.07.2014 із залученням ТОВ «Тексоник» на замовлення ТОВ «Роквуд Україна», за яке останнім на адресу позивача були перераховано кошти у розмірі 6500,00 грн. за актом № 405 від 04.07.2014, який є складовою частиною господарської операції, оцінку відносно чого не було надано судом апеляційної інстанції у судовому рішенні, які, за твердженням позивача, суд апеляційної інстанції мав взяти до уваги та надати їм оцінку.
Скаржник також зазначає, що як вбачається з витягу ЄДР станом на 2016 рік, то контрагент ТОВ «Тексоник» є діючим підприємством, без зазначення будь-якої негативної інформації щодо діяльності цього підприємства та станом на 09.11.2017 відносно останнього нічого не змінилось, а статутний капітал цього підприємства становить 200 000 грн., у зв`язку з чим у керівництва ТОВ «КАС Групс» не було підстав сумніватися в законності діяльності контрагента ТОВ «Тексоник».
При цьому, скаржник зауважив, що ТОВ «КАС Групс», ТОВ «Лоокин», ТОВ «Тексоник» не є суб`єктами перевезення вантажів, а їх діяльність згідно ч. 4 ст. 306 Господарського кодексу України, є допоміжним видом діяльності, пов`язаним з перевезенням вантажу, який називається транспортна експедиція. 
Підсумовуючи скаржник зазначив, що єдиним доказом який послугував для часткового скасування постанови суду першої інстанції став вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.06.2015 щодо директора ТОВ «Тексоник», яким не встановлено, що у ТОВ «КАС Групс» не було господарських відносин з ТОВ «Тексоник».
Відзиву на касаційну скаргу від податкового органу не надходило, що не є перешкодою для розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну виїзну позапланову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «КАС Групс» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Лоокин» та ТОВ «Тексоник» за період з 01.01.2012 по 14.07.2015, за результатом якої складено акт перевірки від 09.03.2016 № 36/26-15-13-07-01/36956625 (т. 1 а.с. 31-54), яким встановлено порушення ТОВ «КАС Групс» вимог:
- ст. 134, п/п.138.1.1 п.138.1 ст. 138, п/п. 139.1.9 п.139.1. ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 21188 грн., в тому числі по періодах: за 2014 рік на суму 21188 грн.;
- п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет на загальну суму 23541 грн., у тому числі по періодах: за червень 2014 на суму 12983,00 грн., за липень 2014 року на суму 10558 грн..
Порушення обґрунтовані наявним вирокам Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.07.2014 у справі № 490/2475/15-к (провадження 1-кп/490/282/2015) про визнання гр. ОСОБА_1 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205 КК України та від 08.06.2015 у справі №490/4805/15-к (провадження 1-кп/490/387/2015) про визнання гр. ОСОБА_2 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст.27-ч.1 ст. 205 КК України, реальність вчинення господарських операцій між ТОВ «КАС Групс» з ТОВ «Лоокин» та ТОВ «Тексоник» відсутня, а наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на паперів, тобто, на думку податкового органу, у ТОВ «КАС Групс» не було підстав для бухгалтерського обліку вказаних операцій.
На підставі акта перевірки податковим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 22.03.2016:
1) № 0392615137, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 29426 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями у розмірі 23541 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 5885 грн. (т. 1 а.с. 55);
2) № 0382615137, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у сумі 26485 грн., в тому числі за податковими зобов`язаннями у розмірі 21188 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 5297 грн. (т. 1 а.с. 56).
Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції між ТОВ «КАС Групс» з контрагентами ТОВ «Лоокин» та ТОВ «Тексоник», мали реальний характер, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заявок, податковими накладними, актами надання послуг, що свідчать про виконання умов договорів на транспортно-експедиційне обслуговування.
Відносно не зазначення в ТТН обов`язкових реквізитів (позивача та ТОВ «Лоокин», ТОВ «Тексоник»), то суд першої інстанції зазначив, що відомості зазначені у ТТН в сукупності з іншими первинними документами (видатковими накладними, накладними на відпуск товару/переміщення, заявок-договорів на перевезення, актів наданих послуг перевізників) дають змогу повною мірою ідентифікувати кожне здійснене перевезення (вид перевезення та транспортні засоби, замовника і платника перевезень, отримувача вантажу, маршрут перевезень, обсяг і тип протранспортованого вантажу) та підтвердити факт перевезення вантажу, що узгоджується з вимогами п. 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.
Щодо доводів податкового органу про те, що вироками Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.07.2014 та від 08.06.2015 підтверджується винуватість гр. ОСОБА_1 - засновника ТОВ «Лоокин» та ОСОБА_2 - засновника ТОВ «Тексоник» у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 205 КК України, то суд першої інстанції зазначив, що обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі. 
Задовольняючи частково апеляційну скаргу та відмовляючи в частині задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи містять вироки Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.07.2014 та від 08.06.2015 відносно гр. ОСОБА_1 - засновника ТОВ «Лоокин» та ОСОБА_2 - засновника ТОВ «Тексоник» про визнання винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 205 КК України.
Згідно вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.06.2015 у травні 2014 року, ОСОБА_2 став фактичним засновником та директором ТОВ «Тексоник», при цьому фінансово-господарську діяльність ТОВ «Тексоник» не здійснював, документів по взаємовідносинам з підприємствами - контрагентами не підписував, товарів не поставляв, розрахунковими рахунками не керував, податкову звітність не складав та не підписував і нікому цього не доручав, у зв`язку з чим директор ТОВ «Тексоник» - ОСОБА_2 не мав жодного відношення до обов`язків покладених на нього відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Отже, на підставі наявності вироку відносно ОСОБА_2 засновника та директора ТОВ «Тексоник», апеляційний суд дійшов висновку, що документи, укладені між позивачем та спірним контрагентом - ТОВ «Тексоник» підписані особою, яка не має відношення до діяльності даного підприємства, що свідчить про нереальність господарських операцій в цій частині, як наслідок дійшов висновку про правомірність податкових повідомлень-рішень в частині.
Відносно контрагента ТОВ «Лоокин», то апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що господарські операції позивача з зазначеним підприємством підтверджуються необхідними документами, а вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.07.2015 не приймається до уваги, оскільки він стосується ОСОБА_1 , тоді як від імені підприємства діяв інший (другий) керівник та засновник відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т. 1 а.с. 77) ОСОБА_3 , якою було підписано договір про транспортне обслуговування по Україні № 06-14, податкові накладні, заявки, акт надання послуг, податкова звітність.
Зважаючи на те, що касаційна скарга подана платником податків на постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог по контрагенту ТОВ «Тексоник», отже касаційна скарга, з огляду на межі касаційного перегляду розглядається саме в цій частині.
Так, приписами п/п. 14.1.181. п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що податковим кредитом є сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до п/п 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. 
Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.
Пунктом 135.2 ст. 135 ПК України передбачено ,що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до п/п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Згідно з п. 185.1. ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Положеннями п. 186.1. ст. 186 ПК України передбачено, що місцем постачання товарів є: а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах «б» і «в» цього пункту); б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою; в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.
Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).
Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. 
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).
Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, акти, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
В контексті наведеного суди встановили, що у 2012-2015 роках ТОВ «КАС Групс» мало взаємовідносини з ТОВ «Лоокин» та ТОВ «Тексоник». На підтвердження здійснення господарських відносин у спірний період з зазначеними контрагентами, позивачем до перевірки були надані всі наявні первинні документи, на підтвердження факту здійснення господарської діяльності.
02.06.2014 між ТОВ «КАС Групс» (замовник) та ТОВ «Лоокин» (виконавець, перевізник) укладено договір № 06-14 про транспортне обслуговування по Україні, згідно умов якого виконавець (перевізник) зобов`язується доставити довірений йому замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (т. 1 а.с. 80-82).
Замовник здійснює оплату або переплату за транспортне обслуговування (провізну плату) на підставі рахунка-фактури виконавця (перевізника), податкової накладної та акта про виконання послуг по вантажному перевезенню вантажу та оригіналу ТТН протягом 10 банківських днів з моменту одержання вказаних документів (п. 1.5 договору № 06-14).
Згідно п. 2.1 вказаного договору виконавець (перевізник) здійснює перевезення вантажів на підставі письмових або усних заявок, що подаються замовником.
Крім того, аналогічний за змістом та умовами договір про вантажні перевезення по Україні № 117ВП-У від 19.06.2014 укладено між позивачем та ТОВ «Тексоник» про вантажні перевезення по Україні, згідно умов якого виконавець (перевізник) зобов`язується доставити довірений йому замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (т. 1 а.с. 156-158).
Замовник здійснює оплату або переплату за транспортне обслуговування (провізну плату) на підставі рахунка-фактури виконавця (перевізника), податкової накладної та акта про виконання послуг по вантажному перевезенню вантажу та оригіналу товарно-транспортної накладної (ТТН) протягом 10 банківських днів з моменту одержання вказаних документів (п.1.5 договору № 117ВП-У).
Згідно п. 2.1 вказаного договору № 117ВП-У, виконавець (перевізник) здійснює перевезення вантажів на підставі письмових або усних заявок, що подаються замовником.
Як правильно встановили суди попередніх інстанцій, на підтвердження виконання умов зазначених вище договорів на транспортно-експедиційне обслуговування до матеріалів справи були долучені копії заявок, податкових накладних, актів надання послуг та ТТН.
Разом з тим, єдиною підставою з якою пов`язується часткове задоволення апеляційної скарги та скасування апеляційним судом частково постанови суду першої інстанції є вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.06.2015 у справі №490/4805/15-к відносно г. ОСОБА_2 - засновника ТОВ «Тексоник» про визнання винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст.205 КК України.
Так, апеляційний суд зазначив, що згідно вказаного вироку у травні 2014 року, ОСОБА_2 став фактичним засновником та директором ТОВ «Тексоник», при цьому фінансово-господарську діяльність ТОВ «Тексоник» не здійснював, документів по взаємовідносинам з підприємствами - контрагентами не підписував, товарів не поставляв, розрахунковими рахунками не керував, податкову звітність не складав та не підписував і нікому цього не доручав, у зв`язку з чим директор ТОВ «Тексоник» - ОСОБА_2 не мав жодного відношення до обов`язків покладених на нього відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Разом з тим, надаючи оцінку спірним правовідносинам, Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19, якою остання відступила від висновку Верховного Суду України у постанові від 01.12.2015 у справі № 826/15034/17 (№ 21-3788а15), що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що формулювання Верховного Суду України - «статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю» - не ґрунтується на чинних нормах матеріального права, оскільки статус у юридичному розумінні - це перелік прав та обов`язків певного суб`єкта. Водночас жоден нормативно-правовий акт в Україні не містив визначення статусу фіктивного підприємства.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суб`єкт господарювання з ознаками фіктивності є правосуб`єктним, незважаючи на дефекти при його створенні чи мету діяльності, а це суперечить висновкам Верховного Суду України про те, що господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку».
Більш того, у названій постанові Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи аспект засудження посадової особи підприємства за статтею 205 КК України (переважно директора контрагента), зауважила на тому, що в податкових правовідносинах виникнення прав та обов`язків пов`язане насамперед зі спеціальним статусом платника податків, а не із загальною цивільно-правовою дієздатністю юридичної особи. За наявності статусу платника податків суб`єкт господарювання має підстави для складення первинних та інших документів, які повинні братися до уваги при підтвердженні даних податкового обліку. Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду зауважено, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показах, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
У наведеній постанові Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що вирок щодо посадової особи контрагента за статтею 205 КК України, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності за цією статтею КК України у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правильності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
В контексті наведеного, суд першої інстанції дослідив первинні документи щодо господарських взаємовідносин позивача з контрагентом ТОВ «Тексоник», зокрема, договір, копії заявок, податкових накладних, актів надання послуг, ТТН. Також, суд першої інстанції зауважив, що згідно наявних в матеріалах справи витягах Головного управління статистики у Миколаївській області, станом на момент укладення договорів про транспортне обслуговування по Україні, зокрема, з ТОВ «Тексоник», останній згідно КВЕД-2010 здійснював діяльність 49.41. вантажний автомобільний транспорт, був зареєстрований платником податку на додану вартість та відомості щодо нього, містились в ЄДРПОУ.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про підтвердження виконання умов договору на транспортно-експедиційне обслуговування з контрагентом ТОВ «Тексоник», що підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами.
Відносно наявного в матеріалах справи вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.06.2015 у справі №490/4805/15-к (провадження 1-кп/490/387/2015) про визнання гр. ОСОБА_2 (засновника ТОВ «Тексоник») винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27-ч.1 ст. 205 КК України (т. 2 а.с. 128-130), то суд першої інстанції вірно зауважив, що обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі, щ не враховано судом апеляційної інстанції. Вказані доводи суду першої інстанції кореспондується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19, що не враховано судом апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене, Суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведення позивачем дотримання ним законодавчих вимог щодо документального підтвердження сум витрат і ПДВ, які були віднесені до складу витрат/податкового кредиту за перевіряємий період по контрагенту ТОВ «Тексоник», та як наслідок про відсутність у відповідача правових підстав для нарахування позивачу податку на прибуток та податку на додану вартість згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень по вказаному контрагенту.
Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 № 460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України.
Згідно з ч. 1 ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Таким чином, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а скасоване рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню в силі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАС Групс» задовольнити.
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 у справі № 826/5927/16 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0382615137 від 22.03.2016 в частині суми податку на прибуток у розмірі 9503,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 2376,00 грн. та в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0392615137 від 22.03.2016 в частині суми податку на додану вартість у розмірі 10558,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 2639,50 грн.
В цій частині залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2017 у справі № 826/5927/16 про задоволення наведених позовних вимог.
В іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 у справі № 826/5927/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.П. Юрченко
В.В. Хохуляк