| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5863/19 Суддя (судді) першої інстанції: Крутько О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чуприни О.В., суддів Попової О.Г., Говоруна О.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ), звернулася в Окружний адміністративний суд міста Києва з адміністративним позовом до Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (надалі по тексту також - відповідач-1), Державної служби України з безпеки на транспорті (надалі по тексту також - відповідач-2) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу за №109377 від 04.03.2019 (надалі по тексту також - оскаржувана постанова, постанова від 04.03.2019).
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, з порушенням норм матеріального права, правової процедури та невірного встановлення фактичних обставин, 04.03.2019 прийнято постанову №109377 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 1 700,00 гривень. За змістом такої, позивачем допущено порушення, відповідальність за що передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 за №2344-ІІІ (надалі по тексту також - Закон №2344-ІІІ).
В обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови, позивач зазначає, що є власником транспортного засобу вантажного автомобіля Renault, реєстраційний номер НОМЕР_1 , проте у спірних правовідносинах саме Приватне підприємство "Будпостач" є автомобільним перевізником, оскільки останньому вказаний транспортний засіб надавався у тимчасове платне користування.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправною та скасовано постанову Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 04.03.2019 №109377 про застосування до ОСОБА_2 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 1700,00 гривень.
Суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" застосовуються виключно до автомобільного перевізника і не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Державна служба з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. Свої вимоги обґрунтовує наступним: формування та збір документів для перевезення повинні бути наявні у водія саме на місці зупинки (події), водночас внаслідок не реалізації вказаного обов`язку у посадових осіб Укртрансбезпеки не було підстав вважати, що належним користувачем транспортного засобу є особа, відмінна від позивача.
ОСОБА_1 скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що надійшов на адресу суду 16.07.2025, у якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Як встановлено судом першої інстанції, посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області 24.01.2019 здійснено рейдову перевірку на ділянці 268 км автомобільної дороги Київ-Чоп транспортного засобу марки RENAULT, державний номерний знак НОМЕР_1 на предмет дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (а.с.62).
За результатами перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом складено акт за №099900 від 24.01.2019, в якому зафіксовано про наступні виявлені порушення: "під час здійснення внутрішніх перевезень вантажів водій не передав для перевірки реєстраційні документи на транспортний засіб, посвідчення водія відповідної категорії, документи на вантаж, документи щодо контролю режимів праці та відпочинку згідно статей 48, 49 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Згідно акту перевірки, особу водія не встановлено, документ, що посвідчує особу водія, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу не надано до перевірки; транспортний засіб належить ОСОБА_2 згідно даних НАІС. У межах такого відсутні відмітки про ознайомлення водія зі змістом акту, зазначено про початок руху останнього без дозволу посадових осіб Укртрансбезпеки.
За результатами розгляду справи 04.03.2019 про порушення законодавства про автомобільний транспорт заступником начальника Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Зелінським С.А. прийнято постанову №109377, якою на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" до ОСОБА_2 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 1 700,00 гривень (а.с.13).
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи в силу вимог статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 за №2344-ІІІ, "Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі)", затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006, "Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні, параметри яких перевищують нормативні", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 за №879 (надалі по тексту також - Порядок №879) та "Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 за №363 (надалі по тексту також - Правила №363).
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначено Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 за №2344-III (надалі по тексту також - Закон №2344-ІІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
За приписами частини 1 статті 33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Частиною 1 статті 48 Закону №2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Відповідно до частини 2 статті 48 Закону №2344-III документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, водії тощо). Водночас, запровадивши такий інститут відповідальності законодавець чітко окреслив, що він стосується саме перевізників та визначив ознаки, за якими визначають особу автомобільного перевізника. Це означає, що останній, не обов`язково має бути власником транспортного засобу, оскільки норми законодавства не забороняють використання транспортних засобів, що належать іншим особам, у перевезеннях вантажів на підставі договорів укладених між власником та перевізником або інших правочинів.
Ураховуючи наведене та виходячи із приписів Закону №2344-III, до власника автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає усім характеристикам, визначеним Законом №2344-III для автомобільних перевізників. У разі якщо особа, не відповідає цим вимогам, відсутні підстави для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого Розділом V Закону №2344-III.
Вказаний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13.03.2025 у справі №140/6098/22. 
Зі змісту наведених у статті 1 та статті 33 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначень понять "автомобільний перевізник", "послуга з перевезення пасажирів чи вантажів" випливає, що перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами відбувається на договірних умовах із замовником, а тому за загальним правилом наявність в особи відповідного статусу може визначатися на підставі договору, або інших документів, які підтверджують здійснення перевезення вантажів на договірних умовах.
У статті 50 Закону №2344-III визначено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Згідно із пунктом 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 за №363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Відповідно до статті 1 Закону №2344-III товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Отже, статус перевізника може підтверджуватися, зокрема, договором про перевезення вантажу, накладними (товарно-транспортними накладними), квитанціями тощо.
Судом першої інстанції встановлено, що під час проведення перевірки посадовій особі органу Укртрансбезпеки не було надано документ, що посвідчує особу водія, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також документи на вантаж.
Таким чином, під час проведення перевірки та складення акту за №099900 від 24.01.2019, за результатами такої перевірки, у посадових осіб Уктрансбезпеки була відсутня інформація про автомобільного перевізника.
Натомість, за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідачем винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 , яка, згідно зі змістом акту перевірки, є власником транспортного засобу, та визначена відповідачем як автомобільний перевізник.
Поруч із цим, згідно долучених до матеріалів справи документів, а саме договору найму транспортного засобу від 26.12.2018 за №26/12/18-3, акту приймання-передачі до договору найму транспортного засобу від 26.12.2018, а також товарно-транспортних накладних від 20.01.2019 за №228, від 20.01.2019 за №229, від 23.01.2019 за №34 та наказів про відрядження співробітників від 18.01.2019 за №18/01/19/-06, від 21.01.2019 за №21/01/19-03 (а.с.15-32) судом встановлено, що перевізником вантажу у спірних правовідносинах є Приватне підприємство "Будпостач".
За усталеною позицією Верховного Суду (постанови від 23.08.2023 у справі №600/1407/22-а, від 06.09.2023 у справі №120/5064/22, від 12.10.2023 у справі №280/3520/22 та ін.) відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
Тобто, положення статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
Отже, першочерговим є належне установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка і у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
При цьому, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
З огляду на те, що на момент проведення перевірки у посадової особи Уктрансбезпеки була відсутня інформація про автомобільного перевізника, та ураховуючи відсутність можливості у позивача спростувати під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт висновки відповідача, зафіксовані в акті перевірки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не може вважатися автомобільним перевізником, у зв`язку з чим до неї не могли бути застосовані санкції за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав уважати, що ним неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення.
Суд першої інстанції в повній мірі встановив фактичні обставини справи та надав об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених учасниками справи, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено неповно чи неправильно, а, отже, і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За приписами частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням встановлених в цій справі обставин та правового регулювання спірних правовідносин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги державної служби України з безпеки на транспорті, рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, що є підставою для залишення його без змін.
Відповідно до статті 139 КАС України новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, - залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 у справі №640/5863/19, - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя    Чуприна О.В.

Суддя       Попова О.Г.

Суддя      Говорун О.В.