ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" липня 2026 р. Справа№ 910/17302/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Гончарова С.А. 
Спаських Н.М. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 14.07.2026 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 (повний текст складено 08.05.2026)
за результатами розгляду подання приватного виконавця Мойсея Івана Михайловича
про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку 
у справі № 910/17302/20 (суддя Маринченко Я.В.)
за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ», 
ОСОБА_2 , 
ОСОБА_1 
про стягнення 4 040 655,74 грн. 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ» (далі - відповідач-1), ОСОБА_2 (далі - відповідач-2) та ОСОБА_1 (далі - відповідач-3) про стягнення 4 040 655,74 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 позов задоволено:
- стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ» та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль заборгованість за кредитом у розмірі 3 600 000,00 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 440 655,74 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60 609,84 грн.;
- стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ» та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль заборгованість за кредитом у розмірі 3 600 000,00 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 440 655,74 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60 609,84 грн.
05.08.2021 на виконання зазначеного рішення суду було видано накази.
06.05.2026 до Господарського суду міста Києва від приватного виконавця Мойсея Івана Михайловича надійшло подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку у справі № 910/17302/20.
Вказана заява обґрунтована тим, що:
- у провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова Андрія Валерійовича перебуває зведене виконавче провадження № 68203194, яке складається з: виконавчого провадження № 66423884 від 06.08.2021 з примусового виконання наказу № 910/17302/20 від 05.08.2021, що видав Господарський суд міста Києва, відповідно до якого суд вирішив стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль заборгованість за кредитом у розмірі 3 600 000,00 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 440 655,74 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60 609,84 грн.; виконавчого провадження № 68203124 від 17.01.2022 з примусового виконання наказу № 911/160/21 від 26.11.2021, що видав Господарський суд Київської області, відповідно до якого суд вирішив стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ» та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 7 304 357,92 грн. боргу по кредиту, 1 074 191,82 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 94,45 грн. пені, 125 679,66 грн. судового збору;
- боржником за виконавчим документом є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
- приватним виконавцем на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, вжито вичерпних заходів, направлених на примусове виконання наказів № 910/17302/20 від 05.08.2021, що видав Господарський суд міста Києва та № 911/160/21 від 26.11.2021, що видав Господарський суд Київської області. Водночас, вжитими приватним виконавцем заходами не вдалось виявити коштів та іншого майна боржника, на яке можливо звернути стягнення та, тим самим, виконати вказане рішення;
- у ході примусового виконання приватним виконавцем встановлено, що у боржника наявне нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: квартира, загальною площею 131,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208345580000); квартира, загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 457748080000); нежитлове приміщення, загальною площею 31,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 337159380000);
- на вказані об`єкти нерухомого майна згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником було зареєстровано право власності;
- у подальшому боржником на підставі Актів приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» від 11.06.2020 передано у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» у якості вкладу до статутного капіталу вищезазначені об`єкти нерухомого майна;
- постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 у справі №910/17461/23, рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі №910/17462/23 та рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі №910/7340/25 визнано недійсними правочини щодо передачі ОСОБА_1 нерухомого майна (двох квартир по АДРЕСА_4 та нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 ) до статутного капіталу ТОВ «Разборн-АДВ»;
- попри скасування судом реєстраційних дій, у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на об`єкти нерухомого майна відсутні записи щодо права власності, що свідчить про відсутність реєстрації за боржником у встановленому законом порядку;
- станом на теперішній час у власності боржника не було виявлено коштів, рухомого та іншого нерухомого майна, достатніх для повного виконання рішення згідно з виконавчими документами, боржник не вчиняє жодних дій, направлених на виконання рішення, вжитими приватним виконавцем заходами не вдалось примусово виконати рішення фактично в повному обсязі, що вказує на необхідність звернути стягнення на вищезазначене майно, що належать боржнику, а відсутність зареєстрованого в установленому законом порядку права власності на вказане нерухоме майно перешкоджає примусовому виконанню рішення.
З огляду на це, виконавець просить суд звернути стягнення на вказане майно ОСОБА_1 для виконання наказів Господарського суду міста Києва № 910/17302/20 від 05.08.2021 та Господарського суду Київської області № 911/160/21 від 26.11.2021.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20:
- подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у справі № 910/17302/20 задоволено;
- ухвалено звернути стягнення на нерухоме майно, що належить боржнику - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, а саме на: квартиру, загальною площею 131,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208345580000); квартиру, загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 457748080000); нежитлове приміщення, загальною площею 31,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 337159380000) з метою примусового виконання наказів № 910/17302/20 від 05.08.2021, що видав Господарський суд міста Києва, та № 911/160/21 від 26.11.2021, що видав Господарський суд Київської області
Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що:
- аналіз норми статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - це відсутність реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку. Отже, встановлення факту наявності такої спеціальної умови надає право на звернення стягнення на нерухоме майно, належне боржнику на праві власності, але щодо якого відсутня реєстрація такого права власності. Законодавством не визначено будь-яких додаткових умов чи порядку, з яким би пов`язувалось право звернути стягнення на таке майно у виконавчому провадженні;
- усі 3 спірні об`єкти нерухомого майна належать на праві власності ОСОБА_3 , які нею в подальшому було передано до статутного капіталу ТОВ «Разборн-АДВ» на підставі Актів приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал від 11.06.2020 року. Вказане підтверджується наявними в матеріалах подання копіями договорів купівлі-продажу, листами КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», а також встановлено судами в ході розгляду справ № 910/17462/23 та № 910/7340/25;
- в подальшому судовими рішеннями визнано недійсними правочини, оформлені Актами приймання-передачі додаткових внесків у статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, що були укладені з ОСОБА_1 ;
- судами визнано недійсним відчуження наступних об`єктів: квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер 208345580000), згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 у справі №910/17461/23; квартири АДРЕСА_6 (реєстраційний номер 457748080000), згідно з Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі №910/17462/23; нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 337159380000), згідно з Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі №910/7340/25;
- вказаними рішеннями також скасовано відповідні рішення державних реєстраторів (приватного нотаріуса Мироненко О.Ф.) про реєстрацію прав власності за ТОВ «Разборн-АДВ», що підтверджує повернення майна у власність боржника ОСОБА_1 ;
- судові рішення у справах набрали законної сили;
- оскільки вказані правочини визнані судом недійсними, а рішення реєстраторів скасованими, право власності боржника на це майно вважається таким, що не зареєстроване в установленому законом порядку;
- державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер: 208345580000); квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний номер: 457748080000); нежитлове приміщення ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер: 337159380000) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не поновилася, попри набрання законної сили судовими рішеннями про визнання недійсними актів приймання-передачі та скасування рішень про державну реєстрацію за ТОВ «Разборн-АДВ».
Відтак, суд першої інстанції, зауваживши, що спірне нерухоме майно боржника не зареєстроване в установленому порядку, між тим обставини належності боржникові такого нерухомого майна є доведеними та підтвердженими, а доказів щодо наявності спору про право на спірне майно на момент звернення приватного виконавця з поданням у матеріалах справи немає, тому обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, є подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича про наявність правових підстав для надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою, 18.05.2026 ОСОБА_1 через Електронний кабінет в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернулась з апеляційною скаргою до Північного апеляційного господарського суду, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку у справі № 910/17302/20.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:
- майно, на яке приватний виконавець прагне звернути стягнення, перебуває у спільній сумісній власності, та є приватною власністю ОСОБА_1 ;
- у справах № 910/17461/23, № 910/17462/23 та № 910/7340/25 було залучено до участі у справі в якості третьої особи - ОСОБА_2 , оскільки він є чоловіком ОСОБА_1 , та майно, що було придбано нею під час шлюбу, перебуває у їх спільній сумісній власності подружжя;
- право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як подружжя, на об`єкти нерухомого майна, що визначені в оскаржуваній ухвалі, презюмується. Незважаючи на ці обставини, у порушення права спільної сумісної власності, оскаржуваною ухвалою було звернуто стягнення на майно в цілому, як особисту приватну власність ОСОБА_1 , що є хибним;
- приватним виконавцем не надана інформація про суму коштів, що були погашені у межах виконавчого провадження, а також актуальний розмір заборгованості;
- частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник;
- приватним виконавцем не надано жодних підтверджуючих документів про відсутність у відповідачів грошових коштів, рухомого майна;
- без встановлення вартості нерухомого майна, на яке приватний виконавець намагається звернути стягнення, вбачається порушення діями приватного виконавця прав та інтересів ОСОБА_1 , адже неможливо встановити чи була необхідність у зверненні стягненні на всі три об`єкти нерухомого майна, у тому числі, де зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , та двоє її дітей, один із яких є особою із інвалідністю І групи;
- Велика Палата Верховного Суду у справі № 2-591/11 звернула увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає. За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності);
- матеріалами справи не підтверджуються, що боржник у добровільному порядку рішення суду про стягнення боргу на користь стягувача не виконав. Приватний виконавець, здійснюючи заходи щодо пошуку майна боржника, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача, не встановив, що боржник не має грошових коштів та іншого майна у достатній кількості, на яке приватним виконавцем може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду;
- вартість майна, на яке прагне звернути стягнення приватний виконавець, не встановлена, як і не доведено необхідність у зверненні стягнення на майно, де зареєстрована та проживає ОСОБА_1 із дітьми;
- питання про звернення стягнення на майно стосується не тільки даної судової справи, а також справи № 911/160/21, що підсудна Господарському суду Київської області;
- у разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 справа № 910/17302/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., Спаських Н.М., Гончаров С.А.
З урахуванням того, що апеляційна скарга надійшла безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2026 витребувано матеріали справи № 910/17302/20 у Господарського суду міста Києва, а розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20 відкладено до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.
08.06.2026 на виконання вимог вищезазначеної ухвали матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/17302/20 призначено до розгляду на 07.07.2026 об 11 год. 20 хв.
26.06.2026 від приватного виконавця надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зауважив на наступному:
- предметом розгляду подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є лише встановлення судом факту наявності такого майна у володінні боржника; факту відсутності зареєстрованого в установленому законом порядку права власності на таке майно за боржником та надання дозволу на звернення стягнення на таке майно після встановлення зазначених фактів та обставин, що має на меті забезпечення можливості приватному виконавцю здійснювати заходи примусового виконання рішення щодо звернення стягнення на відповідне нерухоме майно;
- під час розгляду такого подання суд лише перевіряє наявність передбачених законом підстав для надання приватному виконавцю дозволу на звернення стягнення на майно, яке фактично належить боржнику, однак право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку. Саме ці обставини були предметом дослідження суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження матеріалами справи;
- задоволення подання приватного виконавця не є завершальним етапом звернення стягнення на нерухоме майно, а лише створює правові підстави для вчинення виконавцем подальших виконавчих дій у межах виконавчого провадження;
- доводи скаржника про те, що спірне нерухоме майно перебуває у спільній сумісній власності подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки не стосуються предмета розгляду подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку;
- питання щодо правового режиму спірного майна, наявності чи відсутності у нього статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а також визначення часток співвласників не входять до предмета доказування під час розгляду такого подання та не підлягають встановленню судом у межах цього провадження;
- згідно з рішеннями Господарського суду міста Києва та Господарського суду Київської області у справах № 910/17302/20 та № 911/160/21 ОСОБА_2 є солідарним боржником;
- у провадженні приватного виконавця також перебувають виконавчі провадження № 66424312 та № 81363123 з примусового виконання виконавчих документів, виданих на виконання вищезазначених судових рішень, боржником за якими є ОСОБА_2 ;
- посилання на статтю 73 СК України про можливість звернення стягнення лише на особисте майно одного з подружжя є нерелевантним, оскільки звернення стягнення на спірне майно здійснюється з метою погашення солідарних боргових зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- приватним виконавцем у поданні зазначено, що залишок боргу за зведеним виконавчим провадженням № 68203194 з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, становить 9 750 168,89 грн., інформація про що міститься в матеріалах відповідного зведеного виконавчого провадження;
- після задоволення подання приватним виконавцем будуть вчинятися виконавчі дії щодо визначення вартості майна боржника - ОСОБА_1 , з урахуванням чого подальші виконавчі дії щодо звернення стягнення на таке майно будуть здійснюватимуться з дотриманням принципу співмірності та виключно в обсязі, необхідному для повного та фактичного виконання виконавчого документа;
- оскаржувана ухвала не передбачає автоматичної реалізації майна боржника, а лише створює необхідну процесуальну передумову для вчинення подальших виконавчих дій відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо проведення оцінки майна, визначення співмірності заходів примусового виконання та подальшого звернення стягнення на майно з метою виконання судового рішення.
01.07.2026 від приватного виконавця надійшли клопотання про долучення документів до матеріалів справи, зокрема: картки руху ухвали ПАГС від 10.06.2026 про відкриття апеляційного провадження, картка руху документу - відзив на апеляційну скаргу.
02.07.2026 до суду від приватного виконавця надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, в якому заявник зазначив, що в додаток до відзиву на апеляційну скаргу направляє докази отримання приватним виконавцем 11.06.2026 ухвали Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2026 про відкриття апеляційного провадження, а саме картки руху вказаного документу та просить долучити вказані додатки до матеріалів справи. До вказаного клопотання додано копію картки руху ухвали Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2026.
Колегія суддів зазначає про те, що вказана картка руху не є додатковим доказом по справі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2026 для надання приватному виконавцю, відповідачу-1, відповідачу-2 можливості прийняти участь в судовому засіданні та висловити позицію у справі розгляд справи № 910/17302/20 відкладено на 14.07.2026 об 11 год. 40 хв.
14.07.2026 від приватного виконавця Мойсея Івана Михайловича надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якому приватний виконавець зазначив про те, що підтримує доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, заперечує проти її задоволення та просить суд залишити ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20 без змін.
14.07.2026 від позивача надійшли додаткові пояснення.
14.07.2026 від представника скаржника надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, в якій заявник просив судовий розгляд, призначений на 14.07.2026, відкласти у зв`язку із зайнятістю у Подільському районному суді міста Києва у справі № 758/240/26, у якості захисника двох обвинувачених.
В додатках до вказаного клопотання заявником додано: копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 , копію Довідки № 15749 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 30.08.2021 на підтвердження наявності у ОСОБА_4 інвалідності.
Колегія суддів зауважує, що додані до клопотання скаржника про відкладення розгляду справи копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 та документи на підтвердження наявності у ОСОБА_4 інвалідності не можуть вважатись новими доказами в розумінні ГПК України, оскільки на наявність вказаних обставин скаржник посилався при зверненні з апеляційною скаргою, обґрунтовуючи відсутність підстав для необхідності звернення стягнення на всі три об`єкти нерухомого майна, у тому числі, де зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , та двоє її дітей, один із яких є особою із інвалідністю І групи.

Порадившись на місці, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення поданого скаржником клопотання про відкладення, з огляду на наступне.
За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.
Окрім цього, за змістом статті 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Беручи до уваги твердження заявника про те, що представник скаржника не може взяти участь в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду через його зайнятість у Подільському районному суді міста Києва у справі № 758/240/26 у якості захисника двох обвинувачених, колегія суддів зазначає, що заявником не додано до суду доказів неможливості заключити договір з іншим адвокатом для належного представництва його інтересів в суді апеляційної інстанції.
Окрім цього, колегія суддів зауважує, що заявником до клопотання про відкладення не додано доказів зайнятості представника скаржника у судових засіданнях, призначених на 14.07.2026, у Подільському районному суді міста Києва у справі № 758/240/26, в той же самий час, на який призначено судове засідання у даній справі.
Окрім цього, у судовому засіданні 07.07.2026 представником скаржника надано пояснення щодо апеляційної скарги та висловлено думку щодо оскаржуваного судового рішення.
Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 14.07.2026 у цій справі уповноваженого представника відповідача-2 (скаржника) та зауважує відповідачу-2 на тому, що доказів неможливості взяти участь особисто відповідача-2 в судовому засіданні до суду не надано.
Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 14.07.2026 за відсутності уповноваженого представника відповідача-2 (скаржника). Відсутність представника відповідача-2 в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідача-2 викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.
Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.
Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання представника відповідача-2 не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення призведе до безпідставного затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об`єктивного розгляду.

Станом на 14.07.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.
Відповідач-1, відповідач-2, відповідач-3, приватний виконавець представників в судове засідання не направили.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників відповідача-1, відповідача-2, відповідача-3, приватного виконавця за наявними матеріалами апеляційного провадження.
У судовому засіданні позивач проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - зміні або скасуванню, з наступних підстав.

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення 4 040 655,74 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 позов задоволено:
- стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ» та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль заборгованість за кредитом у розмірі 3 600 000,00 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 440 655,74 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60 609,84 грн.;
- стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ» та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль заборгованість за кредитом у розмірі 3 600 000,00 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 440 655,74 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60 609,84 грн.
05.08.2021 на виконання зазначеного рішення Господарським судом міста Києва було видано наказ наступного змісту (том 2, а.с.29):
«Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ» (08753, Київська обл., Обухівський р-н, с. Германівка, вул. Ковальчук Олени, буд. 103; ідентифікаційний код 34603623) та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_7 ; індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль (01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9; ідентифікаційний код 14305909) заборгованість за кредитом у розмірі 3600000 (три мільйони шістсот тисяч) грн.. та заборгованість за відсотками у розмірі 440655 (чотириста сорок тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) грн 74 коп., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60609 (шістдесят тисяч шістсот дев`ять) грн.. 84 коп.».
Колегією суддів встановлено, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванова Андрія Валерійовича перебувало зведене виконавче провадження № 68203194, яке складається з:
- виконавчого провадження № 66423884 від 06.08.2021 з примусового виконання наказу № 910/17302/20 від 05.08.2021, що видав Господарський суд міста Києва, відповідно до якого суд вирішив стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль заборгованість за кредитом у розмірі 3 600 000,00 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 440 655,74 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60 609,84 грн.; 
- виконавчого провадження № 68203124 від 17.01.2022 з примусового виконання наказу № 911/160/21 від 26.11.2021, що видав Господарський суд Київської області, відповідно до якого суд вирішив стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАНУЛ» та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 7 304 357,92 грн. боргу по кредиту, 1 074 191,82 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 94,45 грн. пені, 125 679,66 грн. судового збору.
Боржником за вказаними виконавчими документами є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Приватним виконавцем вживались заходи, направлені на примусове виконання наказів № 910/17302/20 від 05.08.2021, що видав Господарський суд міста Києва та № 911/160/21 від 26.11.2021, що видав Господарський суд Київської області, зокрема:
- постановами приватного виконавця від 06.08.2021 (том 2, а.с.33) та 17.01.2022 (том 1, а.с.24) накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника;
- накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, про що винесено відповідну постанову від 06.08.2021. Копії постанови направлено на виконання до банківських установ: АТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299; АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», МФО 322001; АТ «Райффайзен Банк», МФО 300335; АТ «МІБ», МФО 380582; АТ «СЕНС БАНК», МФО 300346;
- надіслано вимоги по розкриття банківської таємниці щодо надання інформації про перелік та стан відкритих рахунків боржника, про арешт на кошти, про зупинення видаткових операцій по вказаним рахункам, дати відкриття рахунків, руху коштів та операцій на рахунках боржника до банків та інших фінансових установ (том 2, а.с.86);
- надіслано запити від 27.08.2021 до Державної служби України з питань праці, Державної служби морського та річкового транспорту України, щодо виявлення майна, зареєстрованого за боржником на праві власності (том 2, а.с.79-80). Згідно з листами вказаних органів та їхніх територіальних підрозділів відсутні відомості щодо наявності об`єктів права власності, зареєстрованих за боржником (том 2, а.с.78-79);
- накладено арешт на причіп самоскид 7СХ-2, мінітрактор КІОТІ СК22 (том 2, а.с.75 зворот-76);
- звернуто стягнення на майно боржника, зокрема, земельну ділянку, кадастровий № 8000000000:91:065:0005, площею 0,05 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, роздрібної торгівлі та комерційних послуг, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Щусєва, земельна ділянка 25 (том 2, а.с.51);
- звернуто стягнення на майно боржника, зокрема, торгівельну марку, зареєстровану 10.03.2016, свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_3 (строк дії свідоцтва - до 06.11.2024), кольори торгівельної марки, що охороняються: синій, зелений, жовтий, червоний (том 2, а.с.122 зворот-123).
Водночас, за твердженням приватного виконавця, вжитими приватним виконавцем заходами не вдалось виявити коштів та іншого майна боржника, на яке можливо звернути стягнення та, станом на день звернення до суду з поданням у власності боржника не було виявлено коштів, рухомого та іншого нерухомого майна, достатніх для повного виконання рішення згідно з виконавчими документами, боржник не вчиняв жодних дій, направлених на виконання рішення, вжитими приватним виконавцем заходами не вдалось примусово виконати рішення фактично в повному обсязі.
Так, приватним виконавцем зазначено, що у ході примусового виконання приватним виконавцем встановлено, що у боржника наявне нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 
- квартира, загальною площею 131,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, просп. Лобановського Валерія (Червонозоряний), будинок 14, квартира 103 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208345580000); 
- квартира, загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 457748080000); 
- нежитлове приміщення, загальною площею 31,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , літ. Б. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 337159380000).
З огляду на викладене, приватний виконавець звернувся до суду першої інстанції з поданням про звернення стягнення на вищезазначене нерухоме майно, що належать боржнику, зазначивши, що відсутність зареєстрованого в установленому законом порядку права власності на вказане нерухоме майно перешкоджає примусовому виконанню рішення.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20 подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у справі № 910/17302/20 задоволено, з чим колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
За змістом статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно із частиною 1 статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.
За положеннями частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За змістом статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
За приписами частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якій фактично проживає боржник.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності/спеціальному майновому праві, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. У разі якщо право власності/спеціальне майнове право на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання щодо звернення стягнення на таке майно.
Відповідно до частини десятої статті 336 ГПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
У постанові Верховного Суду № 909/1044/23 від 21.02.2025 зазначено наступне:
« 32. Аналіз норми статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - це відсутність реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.12.2024 у справі № 755/3390/16-ц.
33. Отже, встановлення факту наявності такої спеціальної умови надає право на звернення стягнення на нерухоме майно, належне боржнику на праві власності, але щодо якого відсутня реєстрація такого права власності. Законодавством не визначено будь-яких додаткових умов чи порядку, з яким би пов`язувалось право звернути стягнення на таке майно у виконавчому провадженні.».
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У постанові від 23.05.2019 у справі № 922/3707/17 Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою для набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою для набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою для виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.
Отже, набуття особою права та реєстрація такого права не є тотожними поняттями і настання цих подій може не збігатися в часі.
Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, яке вирішується судом у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 336 ГПК України, стосується тих випадків, коли боржник є власником майна, фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.
При цьому державний виконавець (приватний виконавець), звертаючись із відповідною заявою до суду, повинен надати докази на підтвердження того, що вказане право власності на нерухоме майно належить боржнику, але не зареєстроване в установленому законом порядку (постанови Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 5023/197/12, від 26.06.2024 у справі № 903/133/23, від 24.12.2024 у справі № 755/3390/16-ц).
Колегія суддів зазначає, що приватним виконавцем було надано докази того, що боржнику ОСОБА_3 на праві власності належало нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в установленому законодавством порядку: 
- квартиру, загальною площею 131,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208345580000); 
- квартиру, загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 457748080000); 
- нежитлове приміщення, загальною площею 31,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 337159380000).
Так, відповідно до Договору купівлі-продажу нежилої споруди шляхом викупу від 19.07.2010 ВМХ №183188 нежила споруда площею 31,70 квадратних метрів , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 337159380000) Управлінням приватизації комунального майна району Соломянської районної у місті Києві державної адміністрації була продано ОСОБА_3 , вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 4620 (том 2, а.с.221-222).
Окрім цього, на підставі Договору купівлі-продажу від 19.09.2014 НАВ 312807 квартиру, загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 457748080000) ОСОБА_5 було продано ОСОБА_3 , вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2886 (том 2, а.с.223).
Окрім цього, відповідно до Договору купівлі-продажу від 17.11.2006 ВЕІ №748841 квартири АДРЕСА_5 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208345580000) ОСОБА_6 було продано ОСОБА_3 , вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 4472 (том 2, а.с.224).
Право власності боржника на зазначені об`єкти нерухомого майна підтверджується також листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (том 2, а.с.211).
У подальшому боржником на підставі Актів приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» від 11.06.2020 передано у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» у якості вкладу до статутного капіталу вищезазначені об`єкти нерухомого майна.
Зазначене підтверджується наступним:
- постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 у справі № 910/17461/23, якою визнано недійсним акт приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладений між ТОВ «Разборн-АДВ» та ОСОБА_1 , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020 за реєстром №592, №593, щодо відчуження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олена Федорівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52707991 від 17.06.2020, номер відомостей про речове право: 36929124, дата державної реєстрації: 16.06.2020;
- рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/17462/23, яким визнано недійсним акт приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладений між ТОВ «Разборн-АДВ» та ОСОБА_1 , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020 за реєстром №594, №595, щодо відчуження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олена Федорівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52797152 від 23.06.2020, номер відомостей про речове право: 37012596, дата державної реєстрації: 22.06.2020;
- рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/7340/25, яким визнано недійсним акт приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладений між ТОВ «Разборн-АДВ» та ОСОБА_1 , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020, зареєстровано в реєстрі за №590, №591, щодо нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , літ. Б., та скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олени Федорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52755423 від 20.06.2020, номер відомостей про речове право: 36973328, дата державної реєстрації: 18.06.2020.
Відтак, зазначеними судовими рішеннями визнано недійсними правочини, оформлені Актами приймання-передачі додаткових внесків у статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, що були укладені з ОСОБА_1 .
Зокрема, судами визнано недійсним відчуження наступних об`єктів: 
- квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер 208345580000), згідно з постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2024 у справі № 910/17461/23;
- квартири АДРЕСА_6 (реєстраційний номер 457748080000), згідно з Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі № 910/17462/23; 
- нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 337159380000), згідно з Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі № 910/7340/25.
Вказаними рішеннями також скасовано відповідні рішення державних реєстраторів (приватного нотаріуса Мироненко О.Ф.) про реєстрацію прав власності за ТОВ «Разборн-АДВ», що підтверджує повернення майна у власність боржника ОСОБА_1 .
За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі № 910/9823/17.
Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).
Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права
Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справах № 910/17461/23, № 910/17462/23, № 910/7340/25 не можуть бути поставлені під сумнів, а обставини, встановлені при розгляді вказаних справ, є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що судові рішення у справах набрали законної сили. Станом на час розгляду даного подання в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня інформація про скасування зазначених рішень чи зупинення їх дії у зв`язку з касаційним оскарженням.
Отже, підставою державної реєстрації означеного вище спірного майна за ТОВ «Разборн-АДВ» стали правочини, оформлені у вигляді Актів приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал від 11.06.2020, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. (зареєстровано в реєстрі за №590, №591, №592, №593, №594, №595), які були укладені між боржником ОСОБА_1 та ТОВ «Разборн-АДВ».
Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції, що оскільки вказані правочини визнані судом недійсними, а рішення реєстраторів скасованими, право власності боржника на це майно вважається таким, що не зареєстроване в установленому законом порядку.
Приписи частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Однак, державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на об`єкти нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер: 208345580000); квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний номер: 457748080000); нежитлове приміщення (м. Київ, вул. Борщагівська, 129-131, літ. Б, реєстраційний номер: 337159380000) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не поновилася, попри набрання законної сили судовими рішеннями про визнання недійсними актів приймання-передачі та скасування рішень про державну реєстрацію за ТОВ «Разборн-АДВ».
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно боржника не зареєстроване в установленому порядку, між тим обставини належності боржникові такого нерухомого майна є доведеними та підтвердженими.
Колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду, зроблений в постанові від 16.03.2020 у справі № 5023/197/12, зокрема: «Звертаючись з відповідною заявою, державний виконавець повинен надати докази на підтвердження того, що вказане право власності на нерухоме майно належить боржнику, але не зареєстроване в установленому законом порядку. Передбачена ГПК України можливість звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, не звільняє стягувача або державного виконавця від необхідності доведення доводів, на які вони посилаються, відповідними доказами.».
В даній справі в ході примусового виконання виконавчих документів приватним виконавцем направлялися запити до органів, що реєструють право власності, надіслано вимоги про розкриття банківської таємниці щодо надання інформації про перелік та стан відкритих рахунків боржника, про арешт на кошти, про зупинення видаткових операцій по вказаним рахункам, дати відкриття рахунків, руху коштів та операцій на рахунках боржника до банків та інших фінансових установ, надіслано запити до Державної служби України з питань праці, Державної служби морського та річкового транспорту України, Державної податкової служби України, Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо виявлення майна, зареєстрованого за боржником на праві власності.
Так, на підтвердження вказаного до подання приватним виконавцем додані копії матеріалів зведеного виконавчого провадження № 68203194 (том 2, а.с. 24-220).
Отже, приватним виконавцем в повній мірі здійснено перевірку майнового стану боржника перед зверненням до суду із поданням. На момент такого звернення у власності боржника не було виявлено коштів, рухомого та іншого нерухомого майна, достатніх для виконання рішення згідно з виконавчими документами, боржник не вчиняє жодних дій, направлених на виконання рішення, вжитими приватним виконавцем заходами не вдалось примусово виконати рішення фактично в повному обсязі, що вказує на необхідність звернути стягнення на спірні об`єкти нерухомого майна.
Судом першої інстанції досліджено та надано належну оцінку вказаним обставинам.
З огляду на вищенаведене колегія суддів відхиляє вказаний довід апелянта про те, що приватним виконавцем не надано жодних підтверджуючих документів про відсутність у відповідачів грошових коштів, рухомого майна.
Як було зазначено, у постанові Верховного Суду № 909/1044/23 від 21.02.2025 викладено висновок про те, що «аналіз норми статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - це відсутність реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку. Отже, встановлення факту наявності такої спеціальної умови надає право на звернення стягнення на нерухоме майно, належне боржнику на праві власності, але щодо якого відсутня реєстрація такого права власності. Законодавством не визначено будь-яких додаткових умов чи порядку, з яким би пов`язувалось право звернути стягнення на таке майно у виконавчому провадженні.».
Колегія суддів зазначає, що питання щодо правового режиму спірного майна, наявності чи відсутності у нього статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а також визначення часток співвласників не входять до предмета доказування під час розгляду подання про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, та не підлягають встановленню судом у межах цього провадження.
Як вбачається з наведеного вище, під час розгляду такого подання суд лише перевіряє наявність передбачених законом підстав для надання виконавцю дозволу на звернення стягнення на майно, яке фактично належить боржнику, однак право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку. 
Відтак, задоволення подання приватного виконавця не є завершальним етапом звернення стягнення на нерухоме майно, а лише створює правові підстави для вчинення подальших виконавчих дій відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо проведення оцінки майна, визначення співмірності заходів примусового виконання та подальшого звернення стягнення на майно з метою виконання судового рішення.

Щодо доводів апелянта про те, що майно, на яке приватний виконавець прагне звернути стягнення, перебуває у спільній сумісній власності, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Доводи апеляційної скарги щодо неможливості звернення стягнення на частку у праві спільної сумісної власності є у цьому разі необґрунтованими, оскільки засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності передбачені приписами статті 70 Сімейного кодексу України.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 676/1314/19.
Скаржником не додано до матеріалів справи доказів того, що в даному випадку частки у спільній сумісній власності на спірні об`єкти нерухомого майна є іншими, ніж рівні.
Окрім цього, колегія суддів наголошує, що:
- рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2021 року у справі № 910/17302/20 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитом у розмірі 3 600 000,00 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 440 655,74 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60 609,84 грн.;
- рішенням Господарського суду Київської області від 03.06.2021 року у справі № 911/160/21 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 7 304 357,92 грн. боргу по кредиту, 1 074 191,82 грн. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 94,45 грн. пені, 125 679,66 грн. судового збору;
- отже, згідно з рішеннями Господарського суду міста Києва та Господарського суду Київської області у справах № 910/17302/20 та № 911/160/21 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є солідарними боржниками.
В контексті викладеного колегія суддів звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03.04.2026 у справі № 161/8822/19:
« 85. Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, установлених договором або законом, зокрема в разі неподільності предмета зобов`язання.
86. Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України: у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
87. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що солідарна відповідальність у зобов`язальному праві - це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. Як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.
88. Пред?явивши вимогу до одного із солідарних боржників, який не задовольнив цю вимогу, кредитор має право пред?явити вимогу до іншого солідарного боржника.
89. На підставі рішення суду про стягнення боргу з солідарних боржників солідарна відповідальність покладається на відповідачів до повного погашення боргу. Відповідачі як солідарні боржники відповідають в межах загальної суми кредитної заборгованості.
90. Виконання солідарного обов?язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов?язок решти солідарних боржників перед кредитором (частина четверта статті 543 ЦК України).
91. Отже, суть солідарного обов`язку полягає в тому, що у випадку невиконання боржником грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор має право вимагати виконання цього грошового зобов`язання одночасно як від боржника, так і від поручителя.».

Доводи апелянта про те, що в одній з квартир, звернути стягнення на яку просить приватний виконавець, проживає двоє її дітей, один із яких є особою із інвалідністю І групи, колегія суддів відхиляє з огляду на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15.02.2023 у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), в якій зроблено правовий висновок про те, що:
«З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом у порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.
У цій справі державний виконавець звернувся до суду із поданням відповідно до статті 440 ЦПК України про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано за боржником в установленому законом порядку. Згоду органу опіки і піклування державний виконавець повинен отримати при виконанні судових рішень.
Подання виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, в якому зареєстровані діти (стаття 435 ЦПК України), та подання про звернення стягнення на нерухоме майно з незареєстрованим правом власності (статті 440 ЦПК України) є різними за правовою природою процесуальними зверненнями. При відмові органу опіки та піклування в наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна, в якому зареєстровані діти, виконавець має право звернутися до суду з поданням про надання такого дозволу.».
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Згідно зі ст. 73, 74, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Указані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
В контексті викладеного колегія суддів зауважує, що скаржником до апеляційної скарги не додано жодних доказів на підтвердження позиції про те, що в квартирі, на яку приватний виконавець прагне звернути стягнення, проживають неповнолітні діти, один із яких є особою із інвалідністю І групи.
Доводи апелянта про те, що приватним виконавцем не надана інформація про суму коштів, що були погашені у межах виконавчого провадження, а також актуальний розмір заборгованості, спростовується матеріалами справи, зокрема: приватним виконавцем у поданні зазначено, що залишок боргу за зведеним виконавчим провадженням № 68203194 з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, становить 9 750 168,89 грн., інформація про що міститься в матеріалах відповідного зведеного виконавчого провадження (том 2, а.с. 5, абз. 6).
Відповідно до ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому, числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: зокрема, у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Відтак, враховуючи, що зведене виконавче провадження № 68203194 складається з виконавчого провадження № 66423884 та виконавчого провадження № 68203124, отримані виконавцем суми коштів від реалізації належного боржнику майна відповідно до ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми.
Окрім цього, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи містяться:
- лист приватного виконавця Мойсея І.М. від 18.02.2026 № 57-66423884/21, в якому повідомлено позивача про те, що залишок боргу за наказами Господарського суду міста Києва № 910/17302/20 від 05.08.2021, примусове виконання яких здійснюється в межах виконавчих проваджень № 66423884 та № 66424312, складає 2 855 810,12 грн.; залишок боргу за наказами Господарського суду Київської області № 911/160/21від 26.11.2021, примусове виконання яких здійснюється в межах виконавчих проваджень № 68203124 та № 76488947, складає 6 006 902,86 грн. (том 2 , а.с.193);
- платіжні доручення № 2025 від 18.09.2021, № 1988 від 10.09.2021, № 1961 від 10.09.2021, № 1927 від 19.08.2021, № 2710 від 25.01.2022, № 2669 від 17.01.2022, № 2560 від 13.12.2021, № 1767 від 14.05.2025, № 2283 від 19.11.2021, №2274 від 05.11.2021, № 1985 від 10.09.2021, № 1915 від 27.08.2021 (том 2, а.с.207-209, 240 зворот).
Подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку разом з матеріалами виконавчого провадження (в тому числі, і з зазначеними вище документами) було надіслано приватним виконавцем скаржнику - ОСОБА_1 05.05.2026, що підтверджується квитанцією № 6967837 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС (том 2, а.с.12).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що висновок суду першої інстанції про необхідність надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є правильним, оскільки скаржник не надав належні та достатні докази на підтвердження того, що, будучи обізнаним про ухвалення судових рішень про стягнення з нього грошових коштів та відкриття виконавчих проваджень, він вчиняв дії, спрямовані на виконання виконавчих листів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 638/14535/21.
В постанові Верховного Суду від 04.01.2024 у справі № 344/16496/17 зазначено наступне:
«Застосування судом положень частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18), від 23 січня 2019 року у справі № 522/6400/15-ц (провадження № 61-19786св18), від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20).
При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.».
Так, колегією суддів встановлено, що:
- боржник ОСОБА_1 у добровільному порядку суму боргу відповідно до наказів № 910/17302/20 від 05.08.2021, № 911/160/21 від 26.11.2021 не сплатив;
- приватним виконавцем було здійснено вичерпні заходи щодо пошуку майна боржника, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача, та встановлено, що боржник не має грошових коштів та іншого майна у достатній кількості, на яке виконавцем може бути звернуто стягнення з метою виконання рішень суду в повному обсязі;
- в ході здійснення виконавчих дій виявлено належність боржнику на праві власності квартир та нежитлового приміщення, які не зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватний виконавець обґрунтовано звернувся до суду з указаним поданням, оскільки відсутність державної реєстрації права власності за боржником на спірне нерухоме майно утруднює подальшу примусову реалізацію цього майна, а отже, і виконання судового рішення.
Під час розгляду справи боржник не зазначив, які саме заходи не вчинив виконавець для належного виконання рішення суду.
У силу положень частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» боржник не запропонував види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу з метою виконання судового рішення про стягнення боргу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 638/14535/21.
Із урахуванням встановлених у цій справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державним виконавцем було вичерпано всі можливі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення за рахунок іншого майна боржника, ніж спірне нерухоме майно, однак ці заходи не призвели до повного виконання судових рішень.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що спірне нерухоме майно боржника не зареєстроване в установленому порядку, між тим обставини належності боржникові такого нерухомого майна є доведеними та підтвердженими, а доказів щодо наявності спору про право на спірне майно на момент звернення приватного виконавця з поданням у матеріалах справи немає, відтак, подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея Івана Михайловича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20, отже підстав для її скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.05.2026 у справі № 910/17302/20 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 15.07.2026

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді С.А. Гончаров

Н.М. Спаських