ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"20" липня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1398/26	

Господарський суд Одеської області у складі головуючої судді Демченко Т.І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/1398/26
за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку,,Гранд парк 24’’ (65069, м. Одеса, вул. Героїв оборони Одеси, буд. 24, код ЄДРПОУ 41856583)
до відповідача-1: Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1, код ЄДРПОУ 26597691)
відповідача-2: Виконавчого комітету Одеської міської ради (65026, м. Одеса, Думська площа, буд. 1, код ЄДРПОУ 04056919)
про стягнення 203 652,58 грн,
установив:

13.04.2026 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку,,Гранд парк 24’’ (далі ОСББ «Гранд парк 24»), в якій просить суд:
- стягнути з Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради через (з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси) Виконавчий комітет Одеської міської ради загальну суму заборгованості у розмірі 203 652,58 грн, з яких: 165 361,84 грн основного боргу; 29 262,40 грн інфляційних збитків; 9 028,34 грн 3% річних, а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3 328,00 грн та суму витрат на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
На твердження позивача, територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради є власником квартири №7 у будинку №24 по вулиці Героїв оборони Одеси у місті Одеса, Одеської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», співвласник зобов`язаний, зокрема, своєчасно і в повному обсязі сплачувати внески і платежі, встановлені об`єднанням. 
Обґрунтувуючи позовні вимоги ОСББ,,Гранд парк 24’’ посилається на неналежне виконанням Одеською міською радою обов`язків, передбачених Законом України,,Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку’’ в частині сплати внесків і платежів на утримання належного їй майна, у зв`язку із чим утворилась езазначена заборгованість.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 20.04.2026: прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/1398/26; постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи).
У відзиві на позовну заяву Одеська міська рада просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що для визначення розміру послуг з утримання будинку та прибудинкової території, витрат на оплату комунальних та інших послуг, рішенням та протоколом загальних зборів ОСББ «Гранд Парк 24» повинен бути затверджений кошторис об`єднання щодо порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .
Крім того, згідно з рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.09.2018 № 393 «Про створення дитячого будинку сімейного типу на базі родини ОСОБА_1 » було вирішено, зокрема: створити дитячий будинок сімейного типу на базі родини ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (п. 1 рішення); для забезпечення функціонування дитячого будинку сімейного типу надати житлове приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 (п. 2 рішення).
Також згідно з рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.09.2018 № 426 «Про передачу Службі у справах дітей Одеської міської ради» було вирішено, зокрема: передати в управління Службі у справах дітей Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_3 (п. 1 рішення); доручити Службі у справах дітей Одеської міської ради та Управлінню капітального будівництва Одеської міської ради здійснити приймання-передачу нерухомого майна, зазначеного у п. 1 цього рішення в порядку визначеному чинним законодавством України (п. 2 рішення).
На підставі наведеного вище відповідач повідомляє суд, що вищевказана квартира була передана на баланс Службі у справах дітей Одеської міської ради з подальшим наданням її в користування ОСОБА_2 для розташування дитячого будинку сімейного типу, яка є фактичним споживачем житлово-комунальних послуг.
Посилаючись на норми п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово комунальні послуги», відповідач вважає, що ОСОБА_2 має право на неоплату вартості комунальних послуг у зв`язку з відсутністю з 26.02.2022 та по даний час у житловому приміщенні.
Разом з тим, відповідач відмітив, що у наданих позивачем кошторисах за 2023, 2024, 2025 роки, затверджених відповідними протоколами загальних зборів ОСББ «Гранд парк 24», не зазначено послуги, за які нараховано заборгованість. Кошторис за 2026 рік відсутній. 
Щодо стягнення заборгованості з Одеської міської ради саме через розрахункові рахунки Виконавчого комітету Одеської міської ради, відповідач зазначає, що вони є різними, самостійними юридичними особами які наділені цивільною правоздатністю і дієздатністю, тобто здатністю від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав і нести обов`язки та самостійно брати участь у правовідносинах, бути позивачем та відповідачем у суді.
Також Одеська міська рада заперечує проти розміру витрат на правничу допомогу, вважаючи, що предмет спору в цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому сума судових витрат заявлена у вказаній заяві позивача є неспівмірною із складністю відповідної роботи.
У відповіді на відзив позивач, спростовуючи аргументи відповідача, вказує, що рішенням Господарського суду Одеської області від 14 листопада 2024 року у справі № 916/6/24 між тими ж сторонами (позов ОСББ «Гранд парк 24» до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради) за аналогічним предметом спору – стягнення заборгованості за внесками на управління будинком по квартирах у тому ж будинку АДРЕСА_1 – позов задоволено в повному обсязі.
Щодо доводів про стяґнення заборгованості із наймача ОСОБА_2 , а не на Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, позивач зазначає, що частина 4 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (яка передбачає обов`язок орендарів/наймачів нести витрати на управління будинком) не передбачає механізму реалізації такого зобов`язання, зокрема, не встановлює для ОСББ права примусового стягнення відповідних коштів з наймачів у судовому порядку, передбачаючи таке право лише щодо співвласників майна.
Щодо тверджень про необґрунтованість розрахунку заборгованості та відсутність окремих послуг у кошторисах, позивач зауважує, що позиції, на відсутність яких посилається відповідач, насправді передбачені затвердженими загальними зборами документами ОСББ. Зокрема: внесок на консьєржа прямо закріплений у розшифровках переліку внесків на управління будинком, затверджених головою правління, за кожний рік спірного періоду: 2022 р. — 141,64 грн/квартиру щомісяця, 2023 р. — 141,64 грн, 2024 р. — 169,16 грн, 2025 р. — 179,74 грн.; абонентська плата за розподіл газу так само наявна у розшифровках внесків за всі роки спірного періоду (у розмірі від 0,51 до 0,79 грн/кв.м щомісяця) і нараховувалась відповідачеві відповідно до площі нежитлового приміщення.
Виконавчий комітет Одеської міської ради, не скористався своїм правом на захист, письмових заяв по суті спору до суду не надав. Ухвала про відкриття провадження по справі надсилалась до електронного кабінету відповідача, що підтверджується довідками про доставлення електронного документу.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Щодо строку розгляду справи господарський суд зауважує, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. 
Так, при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених ст.2,4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Отже, враховуючи обставини справи та введення воєнного стану в Україні згідно Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, суд застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Відтак, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, застосувавши ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України.
Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.
установив:

Територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради є власником квартири №7 у будинку №24 по вулиці Героїв оборони Одеси у місті Одеса, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №411719421 від 05.02.2025.
26.11.2017 відбулись установчі збори власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку за адресою: м. Одеса, вул. Героїв оборони Одеси, 24, на яких, зокрема, прийнято рішення про створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку за адресою: м. Одеса, вул. Героїв оборони Одеси, 24 та затверджено статут ОСББ "Гранд парк 24".
Рішення установчих зборів оформлене протоколом № 1 від 26.11.2017р.
25.02.2023 загальними зборами ОСББ "Гранд парк 24" було прийнято рішення, оформлене протоколом №8, в якому, окрім іншого, затверджено кошторис на 2023 рік.
15.03.2023 затверджено розшифровку переліку внеску на управління будинку, зокрема внески співвласників на 2023 рік (на управління будинком у розмірі 7,75 грн з м. кв. щомісячно постійно; на організацію спостереження по системі відео нагляду у розмірі 205,9 грн. щомісячно (з одного житлового/не житлового приміщення) постійно; на утримання консьєржа у розмірі 141,64 грн щомісячно (з одного житлового приміщення) постійно; на вивезення побутових відходів (постійно) у розмірі 0,67 грн кв.м щомісячно; до резервного фонду (постійно) у розмірі 1,0 грн кв.м щомісячно; до ремонтного фонду у розмірі 1,50 грн кв.м щомісячно; на утримання машино-місця у розмірі 264 грн машино-місце (постійно); на річне обслуговування котельної у розмірі 1,99 грн кв.м (разове); на абонентську плату за розподіл газу у розмірі 0,79 грн кв.м; на утримання котельні в опалювальний сезон у розмірі 2,81 грн з м. кв. щомісячно).
20.01.2024 загальними зборами ОСББ "Гранд парк 24" було прийнято рішення, оформлене протоколом №9, в якому, окрім іншого, затверджено кошторис за 2024 рік.
01.03.2024 затверджено розшифровку переліку внеску на управління будинку, зокрема внески співвласників на 2024 рік (на управління будинком у розмірі 10,84 грн з м. кв. щомісячно постійно; на організацію спостереження по системі відео нагляду у розмірі 227,51 грн щомісячно (з одного житлового/не житлового приміщення) постійно; на утримання консьєржа у розмірі 169,16 грн. щомісячно (з одного житлового приміщення) постійно; на вивезення побутових відходів (постійно) у розмірі 0,53 грн кв.м щомісячно; до резервного фонду (постійно) у розмірі 1,0 грн кв.м щомісячно; до ремонтного фонду у розмірі 1,50 грн кв.м щомісячно; на утримання машино-місця у розмірі 264 грн машино-місце (постійно); на річне обслуговування котельної у розмірі 5,12 грн кв.м (разове); на абонентську плату за розподіл газу у розмірі 0,51 грн кв.м; на утримання котельні в опалювальний сезон у розмірі 1,55 грн з м. кв. щомісячно).
15.02.2025 загальними зборами ОСББ "Гранд парк 24" було прийнято рішення, оформлене протоколом №10, в якому, окрім іншого, затверджено кошторис за 2025 рік.
15.02.2025 затверджено розшифровку переліку внеску на управління будинку, зокрема внески співвласників на 2025 рік (на управління будинком у розмірі 10,11 грн з м. кв. щомісячно постійно; на організацію спостереження по системі відео нагляду у розмірі 256,41 грн щомісячно (з одного житлового/не житлового приміщення) постійно; на утримання консьєржа у розмірі 179,74 грн щомісячно (з одного житлового приміщення) постійно; на вивезення побутових відходів (постійно) у розмірі 0,59 грн кв.м щомісячно; до резервного фонду (постійно) у розмірі 1,0 грн кв.м щомісячно; до ремонтного фонду у розмірі 1,50 грн кв.м щомісячно; на річне обслуговування котельної у розмірі 4,09 грн кв.м (разове); на абонентську плату за розподіл газу у розмірі 0,64 грн кв.м; на утримання котельні в опалювальний сезон у розмірі 2,01 грн з м. кв. щомісячно).
Водночас, господарський суд зауважує, що в матеріалах справи відсутній затверджений кошторис за 2026 рік
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов такого висновку.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За умовами ч. 1 та ч. 2 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 1 статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Положеннями ст. 385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.
Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку врегульовано Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. 
Згідно з ч. ч. 1, 2, 6 ст. 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України. 
У відповідності до змісту ст. 6 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання співвласників багатоквартирного будинку може бути створено лише власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (багатоквартирних будинках). Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку вважається утвореним з дня його державної реєстрації. Колишній балансоутримувач багатоквартирного будинку, або особа, яка здійснювала управління багатоквартирним будинком до створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, у тримісячний строк з дня державної реєстрації об`єднання забезпечує передачу йому примірника технічної та іншої передбаченої законодавством документації на будинок, а також документа, на підставі якого багатоквартирний будинок прийнято в експлуатацію, технічного паспорта і планів інженерних мереж.
За приписами ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", співвласником багатоквартирного будинку є власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.
Частиною 2 статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" встановлено, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.
Частиною 4 ст. 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" встановлено, що основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. 
Відповідно до ч. ч. 1-5, 8 ст. 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори скликаються і проводяться в порядку, передбаченому цим Законом для установчих зборів, правлінням об`єднання або ініціативною групою з не менш як трьох співвласників. Загальні збори скликаються не рідше одного разу на рік. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Рішення загальних зборів може бути оскаржене в судовому порядку. 
Згідно з ч. 6 ст.13 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", у разі відмови співвласника сплачувати внески і платежі на утримання та проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна об`єднання або за його дорученням управитель має право звернутися до суду.
Відповідно до ст. 15 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", співвласник зобов`язаний, зокрема, виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
Приписами ст. 16 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" встановлено, що об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання, зокрема, приймати рішення про надходження та витрати коштів об`єднання; встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів.
Згідно з вимогами ст. 17 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків і платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; звертатися до суду в разі відмови співвласника відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та статутом об`єднання внески і платежі, у тому числі відрахування до резервного та ремонтного фондів.
Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
З аналізу наведених положень Цивільного кодексу України та законів України в їх системному взаємозв`язку суд вбачає, що кожний власник квартири (нежитлового приміщення) у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території.
Обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства, зокрема, ст. 322 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".
При цьому, системний аналіз приписів ст. 10, 13, 15, 16, 17, 20, 23 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" дозволяє зробити висновок про те, що зазначений закон передбачає комплекс взаємопов`язаних прав та обов`язків власників квартир та об`єднання співвласників, які в кінцевому мають забезпечити належне функціонування та утримання співвласниками житлового будинку їхньої спільної часткової власності. Зокрема, праву об`єднання в особі його загальних зборів, на встановлення порядку сплати, переліку та розміру внесків і платежів (ст. 10, 16 Закону) кореспондує обов`язок співвласника виконувати рішення статутних органів об`єднання, своєчасно та в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі, частка яких визначається пропорційно до загальної площі квартири (ст. ст. 15, 20 вказаного Закону).
Верховним Судом у постанові від 02.09.2020 по справі №906/884/19 зазначено, що ч. 4 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» дійсно передбачено, що зобов`язання із здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком у разі здачі в найм (оренду) квартир та/або нежитлових приміщень державної або комунальної власності несуть наймачі (орендарі) таких квартир та/або приміщень. 
У той же час Верховний Суд констатував, що визначаючи зобов`язання орендарів зі здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком, чинне законодавство не передбачає механізму реалізації такого зобов`язання, у тому числі механізму захисту прав об`єднання співвласників, зокрема, не встановлює для ОСББ права примусового стягнення відповідних коштів з орендарів у судовому порядку, передбачаючи таке право лише щодо співвласників майна (частина 6 статті 13, Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). Так, прийняті відповідно до статуту ОСББ рішення є обов`язковими тільки для співвласників майна багатоквартирного будинку та самі по собі не встановлюють жодних зобов`язань для осіб, які не є власниками приміщень в такому будинку, у тому числі для орендарів нерухомого майна.
Крім того, ч. 4 ст. 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власність зобов`язує. 
Господарський суд звертає увагу сторін, що внески ОСББ не є житлово-комунальною послугою у розумінні вимог ч. 2 ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", яким однозначно передбачено, що не є предметом регулювання цього закону відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до статті 22 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".
Разом з тим, чинним законодавством на учасника ОСББ та власника квартир покладено обов`язок виконувати чинні та не скасовані рішення статутних органів ОСББ, якими, зокрема, є загальні збори учасників та правління ОСББ, брати участь в управлінні (утриманні) спільним майном та своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
А відтак, саме на Одеську міську раду покладається обов`язок зі сплати внесків на витрати на управління багатоквартирним будинком.
Ураховуючи висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 02.09.2020 по справі №906/884/19, щодо застосування ч. 4 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»,суд приходить до висновку, що підстави для звільнення Одеської міської ради від обов`язку відшкодувати витрати на утримання належної їй квартири, понесені ОСББ "Гранд парк 24", відсутні.
Щодо доводів Одеської міської ради про неотримання рішень загальних зборів, суд зазначає, що у цій справі будь-яких вимог щодо оскарження рішень загальних зборів позивача не заявлено, про наявність судових рішень або існуючих судових спорів з приводу таких рішень сторони суду не повідомляли та відповідних доказів не надавали, а тому суд не приймає до уваги доводи відповідача-1 з цього приводу.
Що стосується посилання Одеської міської ради на п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово комунальні послуги» (право на неоплату комунальних послуг за відсутності більше 30 днів), судом вже зазначалось вище, що внески на управління будинком ОСББ не є «житлово-комунальними послугами» у розумінні цього Закону, а тому відповідач не може бути звільнений від їх сплати. 
Згідно з приписами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст.530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
На підставі наведеного вище, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, беручи до уваги відсутність затвердженого кошторису на 2026р., доказів оплати відповідачем, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної вимоги щодо стягнення заборгованості, нарахованої за період серпень 2022р.- грудень 2025р. у розмірі 154 576,14 грн.
Щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає, що за приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Перевірив наданий позивачем до матеріалів справи розрахунок 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що він є арифметично правильний, однак, беручи до уваги стягнення основної заборгованості за період серпень 2022р.- грудень 2025р., судом здійснено власний перерахунок, у зв`язку із чим стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 9 014,45 грн. та інфляційні втрати у розмірі 29 262,40 грн.
Серед іншого, суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Крім того, в прохальній частині позовної заяви ОСББ «Гранд парк 24» також просить стягнути з територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).
Як убачається із матеріалів справи, позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якого розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 15 000,00 грн.
01.04.2024 між ОСББ «Гранд парк 21» (Клієнт) та Адвокатським бюро « Адвокат Семенов Вадим» (Адвокатське бюро) укладено договір про надання правової допомоги.
Відповідно до п. 1 вищезазначеного Договору Адвокатське бюро бере зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу та підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх форми власності, у тому числі органах державної виконавчої служби, правоохоронних органах, органах юстиції та інших державних органах з питань захисту інтересів Клієнта.
За умовами п. 3 договору, для виконання даного договору клієнт уповноважує адвоката приймати участь у слідчих діях, подавати заяви, заперечення, сплачувати необхідні кошти, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, знайомитися з журналом судового засідання, оскаржувати рішення і ухвали суду, засвідчувати копії документів, користуватися усіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі. Адвокат користується всіма правами наданими Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Будь-які документи, передані клієнтом адвокату для надання правової допомоги, правового аналізу, консультацій, захисту інтересів клієнта є адвокатською таємницею.
Пунктом 4 Договору сторони погодили, що розмір, порядок оплати гонорару з надання правової допомоги та відшкодування витрат адвоката, пов`язаних з наданням правової допомоги, визначаються сторонами окремо в додатковій угоді до даного договору, відомості якої складають адвокатську таємницю. Також в додатковій угоді сторони можуть зазначати об`єм консультаційної правової допомоги, яку Адвокатське бюро має надавати Клієнту. Пунктом 7 договору визначено, що даний договір діє з моменту його підписання до повного виконання або одностороннього розірвання однією із сторін.
Додатковою угодою від 31.03.2026 до договору про надання правової допомоги від 01.04.2024 сторони домовились встановити за виконання адвокатом доручення щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги з територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, яка є власником квартири №7 у будинку №24 по вулиці Героїв оборони Одеси, м. Одеса, в рамках договору про надання правової допомоги від 01.04.2024 розмір гонорару: 15 000,00 грн – аналіз документів, формування правової позиції, підготовка документів, необхідних для подання позову, складання та подання позовної заяви.
Господарський суд зазначає, що Договір про надання правової допомоги від 01.04.2024 та додаткова угода до нього підписані сторонами без зауважень.
За змістом статті 1 Закону України,,Про адвокатуру та адвокатську діяльність’’ договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру або погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України,,Про адвокатуру і адвокатську діяльність’’, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
У відповідності до ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 5 статті 129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, просить їх зменшити та зазначає, що предмет спору в цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, а тому вважаємо, що сума судових витрат заявлена у вищевказаній заяві позивача є неспівмірною із складністю відповідної роботи. Крім того, відповідач наголошує на тому, що ухвалення рішення у даній справі про стягнення з Одеської міської ради через Виконавчий комітет Одеської міської ради на користь ОСББ «Гранд парк 24» судових витрат у загальному розмірі 15 000,00 грн суттєво погіршить забезпечення функціонування бюджетної сфери та життєво необхідних потреб жителів територіальної громади міста Одеси у період дії воєнного стану, призведе до зменшення фінансування заходів забезпечення протидії військовій агресії російської федерації проти України.
Зі змісту представлених позивачем документів (договір про надання правничої допомоги від 01.04.2024 додаткова угода до договору від 31.03.2026, ордеру на надання правничої допомоги від 26.09.2026 серії ВН № 1583806) вбачається, що адвокатом Семеновим В.І. надано позивачу послуги: аналіз документів, формування правової позиції, підготовка документів, необхідних для подання позову, складання та подання позовної заяви.
Господарський суд звертає увагу сторін, що відповідно до сталої практики Верховного Суду, підтвердження оплати наданих адвокатських послуг не є необхідним.
Відтак, позивачем доведено належними доказами понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.
Втім, заявлена до стягнення позивачем сума адвокатських витрат унеможливлюється наступним.
Як вірно зауважує відповідач, на виконання приписів ч.6 ст.126 ГПК України, з огляду на характер даної справи (типовий спір щодо оплати внесків на утримання спільного майна, відсутність складних правових питань, розгляд у спрощеному провадженні без виклику сторін), заявлена сума витрат у розмірі 15 000,00 грн є явно завищеною, непропорційною та такою, що не відповідає критерію розумності.
У постановах від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу»
Крім того, у ч.5 ст.129 ГПК України закріплено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес…
На підставі означеної норми під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд може не відшкодовувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, урахувавши критерії для розподілу витрат, наведені в ч.5 ст.129 ГПК України.
Зважаючи на предмет спору та заявлений розмір позовних вимог, те, що розгляд справи було здійснено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, те, що фактично адвокатом позивача витрачено час на складання позовної заяви у типових правовідносинах щодо стягнення заборгованості зі сплати внесків на утримання спільного майна, та часткове задоволення позовних вимог, господарський суд вважає необґрунтованим заявлений розмір витрат вартістю 15 000,00 грн, тому зменшує їх за клопотанням відповідача та за власною ініціативою до 8 000,00 грн.
Що стосується вимог позивача про стягнення заборгованості через розрахункові рахунки Виконавчого комітету Одеської міської ради, суд виходить з такого.
Частиною 6 ст. 238 Господарського процесуального Кодексу України передбачено можливість, у разі необхідності, вказати у резолютивній частині рішення суду про порядок його виконання.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчі органи рад це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Також, ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
За таких обставин, суд зазначає що статтями 1, 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено здійснення місцевого самоврядування територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Виконавчі органи рад створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. 
Відповідно до статті 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 Закону, сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.
Частиною 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: 1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Служба безпеки України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників; 2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників; 3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.
Відповідно до п. 1.1. Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради (далі Положення), що затверджене рішенням Одеської міської ради від 15.09.2021 № 535-VІІ "Про затвердження Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради у новій редакції", Виконавчий комітет Одеської міської ради (далі - Виконком) є виконавчим органом Одеської міської ради, який створюється Одеською міською радою (далі - рада) на період її повноважень відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Статуту територіальної громади міста Одеси та Регламенту ради. Після закінчення повноважень ради Виконком здійснює свої повноваження до формування його нового складу.
Згідно з п. 1.3. та п. 1.4. Положення, Виконком ОМР є юридичною особою, має гербову печатку, бланки та штампи, має рахунки в органах Державної казначейської служби України та в установах банків, набуває від свого імені майнові та особисті немайнові права, несе обов`язки, може бути позивачем і відповідачем в судах, зокрема звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Фінансування видатків Виконкому здійснюється за рахунок коштів бюджету Одеської міської територіальної громади.
Крім того, суд вважає за необхідне звернутися до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 14.05.2020 по справі № 916/1952/17, відповідно до якої, - "З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій, врахувавши те, що Одеська міська рада не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, дійшли правильного висновку про те, що з метою захисту прав позивача та подальшого реального виконання рішення суду у цій справі стягнення присуджених грошових коштів слід здійснити з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси - Виконавчого комітету Одеської міської ради. Наведеним спростовуються доводи відповідача-1 в касаційній скарзі про те, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували свій висновок про те, чому саме з рахунку Виконавчого комітету Одеської міської ради має бути здійснене стягнення у цій справі".
За таких обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про здійснення стягнення грошових коштів з Одеської міської ради з рахунків розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету Виконавчого комітету Одеської міської ради.
Посилання Одеської міської ради на рішення по справі №916/5569/24 не є релевантним у даній справі, так як суд дійшов висновку, що «унаслідок задоволення заяви ОСББ «Троїцька-17» про зміну порядку виконання судового рішення та покладення на Виконавчий комітет Одеської міської ради зобов`язання виконати рішення в частині стягнення з Одеської міської ради на користь ОСББ «Троїцька-17» витрат по сплаті судового збору у розмірі 3 633 грн 60 коп., у Виконкому, по суті, виникнуть нові обов`язки, крім тих, що вже встановлені судом та виконані в повному обсязі.».
Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що позов задоволено частково, однак беручи до уваги те, що позивачем сплачено мінімальний розмір судового збору, витрати по сплаті судового збору за його подачу покладаються на одеські міську раду.

Керуючись ст.129,232,233,238,240,241 ГПК України,

ухвалив:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, буд. 1, код ЄДРПОУ 26597691) за рахунок коштів міста Одеси в особі Виконавчого комітету Одеської міської ради 65026, м. Одеса, Думська площа, буд. 1, код ЄДРПОУ 04056919) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гранд парк 24" (65069, м. Одеса, вул. Героїв оборони Одеси, буд. 24, код ЄДРПОУ 41856583) суму основного боргу у розмірі 154 576 (сто п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот сімдесят шість) грн. 14 коп. основного боргу, 29 262 (двадцять дев`ять тисяч двісті шістдесят дві) грн. 40 коп. збитків від інфляції, 9 014 (дев`ять тисяч чотиринадцять) грн. 45 коп. 3% річних, 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, 3 328 (три тисячі триста двадцять вісім) грн. 00 коп. судового збору.
3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного його тексту і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ч.5 ст.240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Повне рішення складено 20 липня 2026 р.

Суддя Т.І. Демченко