Постанова
Іменем України
19 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 705/3924/24
Провадження № 61-12615св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивачка - ОСОБА_1 (далі - позивачка), 
відповідач-  ОСОБА_2 (далі - відповідач),
про стягнення аліментів
за касаційною скаргою ОСОБА_3 (далі - скаржниця)
на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року про закриття апеляційного провадження, яку постановила колегія суддів у складі Фетісової Т. Л., Сіренко Ю. В., Гончар Н. І., за апеляційною скаргою скаржниці на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 8 липня 2024 року.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Суд першої інстанції розглянув справу за позовом матері про утримання батьком двох їхніх малолітніх дітей і стягнув на користь позивачки аліменти. Це рішення оскаржила особа, яка не є учасницею справи, але має інше чинне рішення суду про стягнення з батька аліментів на їхню зі скаржницею дитину. Апеляційний суд відкрив апеляційне провадження, а невдовзі закрив. Мотивував тим, що суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи, інтереси й обов`язки скаржниці.
2. Вона із закриттям апеляційного провадження не погодилася. Подала касаційну скаргу. Стверджувала, зокрема, що апеляційний суд помилково не звернув увагу на те, що скаржницю треба було залучити до участі у справі, бо суд першої інстанції стягнув із відповідача аліменти на його дітей із позивачкою, не врахувавши примусове виконання іншого судового рішення - про стягнення аліментів з тієї ж особи на користь іншої дитини. 
3. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи стосується рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів на дітей прав та обов`язків особи, яка не брала участі у цій справі, але стягує з того самого відповідача (боржника) утримання за іншим судовим рішенням.Вирішив, що стосується, бо суд першої інстанції розглядав спір про стягнення аліментів на дітей позивачки за наявності на той час чинного судового рішення в іншій справі про стягнення аліментів з того ж відповідача на дитину скаржниці. Тому Верховний Суд скасував ухвалу апеляційного суду про закриття апеляційного провадження та передав справу цьому суду для продовження розгляду.
(2) Зміст позовної заяви
4. У вересні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просила: (1) стягувати щомісячно з відповідача на її користь аліменти на доньку - ОСОБА_4 (далі - донька) - у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; (2) стягувати щомісячно з відповідача на користь позивачки аліменти на сина - ОСОБА_5 (далі - син) - у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мотивувала вимоги так:
4.1. Вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем із 7 серпня 2009 року.
4.2. У період подружнього життя у них народилися діти: ІНФОРМАЦІЯ_1 - донька, а ІНФОРМАЦІЯ_2 - син;
4.3. Із 24 лютого 2022 року відповідач не має можливості спільно проживати з родиною та брати участь у вихованні дітей через службу в Збройних Силах України. Тому треба стягнути гарантований розмір коштів на утримання дітей до досягнення ними повноліття.
(3) Зміст провадження у судах попередніх інстанцій
5. 8 липня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов.
6. 6 серпня 2024 року скаржниця, яка не брала участі у розгляді справи та вважала, що суд першої інстанції вирішив питання про її права й обов`язки, подала апеляційну скаргу на його рішення.
7. 12 серпня 2024 року Черкаський апеляційний суд постановив ухвалу, згідно з якою відкрив апеляційне провадження за цією скаргою.
8. 10 вересня 2024 року апеляційний суд постановив ухвалу, згідно з якою закрив вказане провадження. Мотивував так:
8.1. Суд першої інстанції у мотивувальній чи резолютивній частинах рішення не оцінив право доньки скаржниці на матеріальне утримання від відповідача.
8.2. Відповідач під час розгляду справи визнав позов повністю, не вказав суду про наявність у нього ще одного утриманця. Тому сплату аліментів на користь скаржниці за іншим судовим рішенням суд не оцінював.
8.3. Скаржниця не довела вирішення судом в оскарженому рішенні питань про її права й обов`язки.
(4) Провадження у суді касаційної інстанції
9. 14 вересня 2024 року скаржниця сформувала у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 29584/0/220-24 від 16 вересня 2024 року), у якій просила скасувати ухвалу про закриття апеляційного провадження та спрямувати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
10. 4 жовтня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржниці та витребування справи із суду першої інстанції.
11. 1 вересня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
12. 25 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою передав справу на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду. Мотивував тим, що необхідно відступити від висновків, які Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформулював у постанові від 9 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22 (щодо неможливості особи, яка не брала участь у справі, оскаржити рішення про стягнення аліментів, якщо за позовом такої особи суд уже раніше стягнув аліменти, і це рішення суду набрало законної сили) без узгодження, зокрема, із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 1 серпня 2019 року у справі № 455/1434/17.
13. 25 травня 2026 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою повернув справу № 705/3924/24 на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Мотивував тим, що спірні правовідносини у справі № 404/7235/22, від висновку у якій колегія суддів пропонувала відступити, та у справі № 705/3924/24, не є подібними, через відмінність обставин.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14. Скаржниця мотивувала касаційну скаргу так:
14.1. Апеляційний суд не врахував, що рішення суду першої інстанції стосується інтересів іншої малолітньої дитини, на утримання якої з відповідача вже стягуються аліменти.
14.2. Наявність осіб, на користь яких відповідач уже сплачує аліменти, має значення під час вирішення спору про стягнення аліментів на користь інших його дітей (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2019 року у справі № 455/1434/17, від 6 серпня 2018 року у справі № 303/7417/16-ц).
14.3. Суд апеляційної інстанції не врахував, що позивачка, яка перебуває у шлюбі з відповідачем, і їхні діти, на користь яких суд першої інстанції стягнув аліменти, проживають спільно з відповідачем за однією адресою. Єдиною метою звернення позивачки до суду було позбавлення скаржниці можливості отримувати від відповідача аліменти на їхню спільну доньку - ОСОБА_6 - або зменшити розмір цих аліментів.
14.4. У цій справі слід було врахувати те, що апеляційний суд 3 липня 2024 року частково скасував рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2024 року у справі № 701/1129/23 за позовом скаржниці до відповідача про стягнення додаткових витрат на утримання їхньої спільної доньки, зумовлених захворюванням останньої, та про стягнення аліментів на скаржницю як матір. Скасування мотивував, зокрема, тим, що у справі є докази грошового забезпечення відповідача, у нього - друга група інвалідності, на утриманні має дружину та двох інших неповнолітніх дітей.
14.5. Рішення суду першої інстанції у справі № 705/3924/24 зумовило настання негативних процесуальних наслідків для скаржниці, бо це рішення стало юридичною підставою для негайного звернення позивачки з виконавчими листами до відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВДВС) з метою перешкодити виконанню постанови Черкаського апеляційного суду від 3 липня 2024 року у справі № 701/1129/23. Державний виконавець об`єднав виконавчі провадження в одне, але за Законом України «Про виконавче провадження» насамперед відбувається стягнення аліментів, а потім додаткових витрат.
(2) Позиції інших учасників справи
15. Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу не подали.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
16. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 4 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою скаржниці на підставі, визначеній в останньому абзаці частини другої статті 389 ЦПК України.
17. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
18. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційних скарг, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів скаржниці та висновків апеляційного суду
(2.1) Чи стосується рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів на дітей прав та обов`язків особи, яка не брала участі у цій справі, але стягує з того самого відповідача (боржника) утримання за іншим судовим рішенням?
19. Скаржниця, яка не брала участі у справі, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції про стягнення позивачкою аліментів на їхніх дітей із відповідачем. Скаржниця вважала, що це рішення стосується її прав та обов`язків, адже на примусовому виконанні перебуває судове рішення щодо стягнення аліментів на її з відповідачем малолітню доньку, і за тим рішенням він уже сплачує аліменти. Суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження, а пізніше закрив, бо суд першої інстанції в оскарженому рішенні не вирішував питання про права, інтереси й обов`язки скаржниці. 
20. Вона з цим висновком апеляційного суду не погодилася. У касаційній скарзі стверджувала, що суд безпідставно не залучив її до участі у справі, оскільки ухвалене рішення може вплинути на сплату аліментів, раніше стягнутих з відповідача на користь їхньої зі скаржницею доньки. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає доводи скаржниці обґрунтованими.
(2.1.1) Законодавство та судова практика
21. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частини перша та друга статті 3 Конституції України).
22. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
23. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року; далі - Конвенція 1989 року).
24. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина перша статті 18 Конвенції 1989 року).
25. За змістом наведених приписів права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання. Насамперед мають бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2021 року у справі № 199/6950/19).
26. Батьківська відповідальність є сукупністю обов`язків та прав, спрямованих на забезпечення морального і матеріального благополуччя дитини, зокрема на піклування про неї, підтримання з нею особистих відносин та забезпечення її освіти, утримання, правове представництво та управління її власністю (принцип 1 Додатку до Рекомендації № R (84) 4 Комітету Міністрів державам-членам «Про батьківську відповідальність» від 28 лютого 1984 року).
27. У будь-якому рішенні уповноваженого органу про надання батьківської відповідальності чи визначення способу, в який ця відповідальність здійснюється, необхідно керуватись, головним чином, інтересами дитини (речення перше принципу 2 вказаного Додатку).
28. В усіх випадках обоє батьків зобов`язані підтримувати дитину. Той із батьків, з яким дитина не живе, повинен мати можливість підтримувати з нею особисті стосунки, якщо вони серйозно не шкодитимуть інтересам дитини (принцип 8 зазначеного Додатку).
29. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
30. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
31. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
32. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
33. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (частина третя статті 18 ЦПК України).
34. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (частина перша статті 17 ЦПК України).
35. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
36. Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
37. Оскільки наявність інших осіб (дитини та її матері), на користь яких відповідач сплачує аліменти, має значення під час вирішення спору про стягнення аліментів на користь його матері як непрацездатної особи, що потребує матеріальної допомоги, яку відповідач має можливість надавати, висновок про відсутність у матері дитини відповідача права на апеляційне оскарження є передчасним (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2019 року у справі № 455/1434/17; близький за змістом висновок є у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 червня 2018 року у справі № 303/7417/16-ц.
38. У разі звернення особи з позовом про стягнення аліментів за наявності судового рішення про стягнення з того ж відповідача аліментів на користь інших осіб, яке перебуває на примусовому виконанні, останні мають право брати участь у новій справі про стягнення аліментів, оскільки мають юридичну зацікавленість у вирішенні відповідного спору. Їхні права й обов`язки мають юридичний зв`язок із правами й обов`язками боржника-відповідача та особи, яка теж звернулася до нього з позовом про стягнення аліментів, проте після ухвалення рішення про стягнення аліментів на користь інших стягувачів (заінтересованих осіб) і перебування його на виконанні. Встановлення обставин щодо стягнення аліментів на користь позивача та визначення їхнього розміру впливатиме на права й обов`язки інших стягувачів аліментів, зокрема на можливість боржника сплачувати аліменти в раніше визначеному судом розмірі, та може зумовити подальше зменшення розміру аліментів, стягнутих на користь заінтересованих осіб (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 639/4132/20; за обставинами тієї справи на час ухвалення у ній рішення суду першої інстанції на примусовому виконанні вже перебував інший виконавчий документ про стягнення із того самого відповідача аліментів на користь неповнолітніх дітей; тому заінтересованість особи, яка подала апеляційну скаргу у тій справі, у вирішенні нового спору не була гіпотетичною і абстрактною, оскільки йдеться не про належність їй права звернутися до суду за захистом порушеного права, яке суд уже визнав порушеним і захистив в іншій справі).
39. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
40. Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні (пункти 2, 4 і 5 частини другої статті 43 ЦПК України).
41. Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
42. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).
43. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони правовідносин (див. mutatis mutandisпостанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц тощо) незалежно від того, чи мова йде про матеріальні, чи про процесуальні правовідносини.
44. Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. Добросовісність необхідно розуміти як реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом (див. mutatis mutandisпостанову Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 601/485/23 (пункт 75)). Суд оцінює добросовісність процесуальної поведінки учасників справи незалежно від їхніх доводів.
45. Потрібно розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість і відповідно зловживання матеріальними та процесуальними правами як за сферою застосування відповідних юридичних конструкцій, так і за наслідками такого застосування. 
Матеріальна добра совість визначається, зокрема, пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України, а процесуальна, - зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. mutatis mutandisпостанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 4 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2025 року у справах № 758/10275/21 і № 754/3801/23 тощо).
У разі зловживання процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Тоді як наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова у задоволенні позову (див. mutatismutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року в справі № 318/89/18, від 17 листопада 2021 року в справі № 757/30424/18, від 9 серпня 2023 року у справі № 932/4154/22, від 17 вересня 2025 року у справах № 758/10275/21, Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року в справі № 904/2979/20, Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року в справі № 686/16569/22).
46. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (пункт 3 частини другої статті 44 ЦПК України).
(2.1.2) Факти справи
47. За обставинами справи:
47.1. 15 вересня 2022 року Маньківський районний суд Черкаської області ухвалив рішення у справі № 701/618/21, зокрема, про стягнення з відповідача на користь скаржниці 5 000,00 грн аліментів на їхню спільну доньку з 15 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення у вказаній частині набрало законної сили.
47.2. 8 липня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області ухвалив рішення, згідно з яким стягнув із відповідача на користь позивачки на утримання їхніх доньки та сина щомісячно 1/4 частину всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
47.3. 12 серпня 2024 року Черкаський апеляційний суд постановив ухвалу, згідно з якою відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою скаржниці на рішення суду першої інстанції від 8 липня 2024 року.
47.4. 10 вересня 2024 року апеляційний суд закрив це провадження.
(2.1.3) Застосування норм до фактів справи
48. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 9 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22, незастосовний у справі № 705/3924/24, оскільки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 25 травня 2026 року, повертаючи справу № 705/3924/24 на розгляд колегії суддів, вказав на неподібність спірних правовідносин в обох цих справах.
49. ЦПК України у статтях 17 і 352 передбачає необхідність з`ясування апеляційним судом питання про те, чи вирішив суд першої інстанції в оскарженому рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу, не будучи учасницею справи; припущення про вплив оскарженого рішення на права, інтереси та/або обов`язки такої особи не є достатньою та належною підставою для розгляду її апеляційної скарги. Проте, якщо спір про стягнення аліментів має очевидно штучний характер, тобто його вирішення ініційоване не з метою захисту прав та інтересів, а для того, щоб створити передумови для зменшення розміру вже присуджених із того самого відповідача аліментів, суд оцінює такі дії учасників справи як недобросовісні, визнає їх зловживанням правами стосовно кредитора (стягувача) та залишає відповідний позов без розгляду. 
50. У разі звернення особи з позовом про стягнення аліментів за наявності чинного судового рішення про стягнення аліментів на користь інших осіб останні мають право брати участь у такій справі через юридичну заінтересованість у вирішенні нового спору. Цивільні права й обов`язки таких заінтересованих осіб мають юридичний зв`язок із цивільними правами й обов`язками особи, яка теж звернулася з позовом про стягнення аліментів з того самого боржника, а також із його правами й обов`язками. 
51. Учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій (зокрема позов про стягнення аліментів) з неправомірною метою, тобто не для забезпечення визначеності у приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для, так би мовити, безцеремонної процесуальної гри. Якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родич, інший з подружжя або колишнього подружжя подає у спорі, який має очевидно штучний характер, позов, зокрема, про стягнення аліментів фактично задля створення передумов для зменшення розміру вже присуджених із відповідача аліментів або унеможливлення чи ускладнення для стягувача виконання іншого судового рішення, яке набрало законної сили, то такі учасники справи діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора (стягувача). Тобто в такому разі відбувається використання позову про стягнення аліментів не для захисту прав та інтересів, і судове рішення про задоволення цього позову стосується прав та/або інтересів кредитора (стягувача) (див. mutatis mutandisокрему думку судді Крата В. І. на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22). 
52. Те, що спір має очевидно штучний характер, а подання позову про стягнення коштів (утримання) є зловживанням процесуальним правом на звернення до суду, додатково можуть, зокрема, засвідчувати: приховування сторонами від суду доказів наявності іншого судового рішення про стягнення коштів із відповідача; надання суду неповних або недостовірних пояснень щодо суті спору; визнання такого позову відповідачем, який як батько, дбаючи про якнайкраще забезпеченню інтересів усіх його дітей, не повинен визнавати вимоги для забезпечення майнових інтересів одних його дітей, діючи тим самим на шкоду майновим інтересам інших його дітей.
53. Спір у справі № 705/3924/24 стосується стягнення на користь позивачки, з якою відповідач перебуває у шлюбі, аліментів на їхніх дітей. Скаржниця, яка є матір`ю іншої дитини відповідача, вказувала на те, що у провадженні головного державного виконавця ВДВС перебуває виконавче провадження № 69889936 стосовно виконання виконавчого листа № 701/618/21 про стягнення з відповідача на користь скаржниці аліментів на їхню спільну доньку. Стягнення аліментів на користь позивачки впливає на права й обов`язки інших стягувачів аліментів із того самого відповідача, зокрема скаржниці (на можливість сплати відповідачем у раніше визначеному судом розмірі стягнутих на користь заінтересованих осіб аліментів, подальше зменшення їхнього розміру). Тому помилковим є висновок апеляційного суду про те, що суд першої інстанції у рішенні від 8 липня 2024 року не вирішував питання, які стосуються прав та інтересів скаржниці.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
54. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
55. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
56. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (речення перше частини четвертої статті 411 ЦПК України).
57. З огляду на висновки цієї постанови щодо застосування норм права ухвалу апеляційного суду про закриття апеляційного провадження слід скасувати, а справу передати до цього суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
2. Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | | В. І. Крат
Судді | | Д. А. Гудима
| | І. О. Дундар
| | Є. В. Краснощоков
| | П. І. Пархоменко