ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | Справа №160/20225/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (49020, Україна, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Шевченка (шевченківський, Соборний Райони), будинок 17 ЄДРПОУ 45231294) до Міністерство економіки та довкілля України (01008, місто Київ, вул. Михайла Грушевського, будинок 12/2 ЄДРПОУ 37508596) про визнання протиправним та скасування наказу

УСТАНОВИВ:

13.07.2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, у якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України від 26 червня 2026 року № 7041 «Про відмову у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ», яким Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» відмовлено у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля планованої діяльності з управління небезпечними відходами та відходами, що не є небезпечними, технологічними потужностями ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (D9, D10, D13, D15, R7, R9, R12, R13), реєстраційний номер справи в Єдиному реєстрі з оцінки впливу на довкілля — 15639;
- зобов`язати Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України видати Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» висновок з оцінки впливу на довкілля за результатами опрацювання матеріалів планованої діяльності з управління небезпечними відходами та відходами, що не є небезпечними, технологічними потужностями ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (D9, D10, D13, D15, R7, R9, R12, R13), реєстраційний номер справи в Єдиному реєстрі з оцінки впливу на довкілля - 15639, протягом 3 (трьох) робочих днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили;
- зобов`язвти Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України протягом 30 днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили подати звіт про його виконання.
Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він вважає зазначений наказ протиправним, необґрунтованим та таким, що прийнятий із неправильним застосуванням положень Закону України «Про оцінку впливу на довкілля». На переконання позивача, під час прийняття оскаржуваного наказу відповідач фактично підмінив процедуру оцінки впливу на довкілля перевіркою питань, які належать до наступних дозвільних, ліцензійних, санітарних, будівельних або експлуатаційних процедур. На думку позивача, відповідач не довів, що наведені ним зауваження є істотними, стосуються саме впливу планованої діяльності на довкілля та унеможливлюють видачу висновку з оцінки впливу на довкілля, тому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 20 липня 2026 року суд відкрив провадження в адміністративній справі № 160/20225/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
04.08.2026 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що Мінекономіки заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та вважає, що позовна заява ТОВ «ЕЕІ» не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мінекономіки за результатом опрацювання матеріалів, наданих ТОВ «ЕЕІ» для отримання висновку з оцінки впливу на довкілля планованої діяльності «Управління небезпечними відходами та відходами що не є небезпечними технологічними потужностями ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (D9, D10, D13, D15, R7, R9, R12, R13)» прийнято наказ від 26.06.2026 № 7041 про відмову у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля на підставі пункту 3 частини першої статті 9-1 Закону. 
Відповідач вказує, що оскільки наявна інформація та наведені у Звіті з оцінки впливу на довкілля (копія міститься в додатках до позовної заяви) дані з оцінки впливу планованої діяльності на фактори довкілля не дають можливості в повній мірі дослідити вплив на довкілля планованої діяльності ТОВ «ЕЕІ» та визначити допустимість чи обґрунтувати недопустимість провадження вказаної планованої діяльності, також визначити екологічні умови її провадження Мінекономіки прийнято наказ від 26.06.2026 № 7041 «Про відмову у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ».
Таким чином, доводи ТОВ «ЕЕІ» про те, що окремі питання, зокрема щодо наявності матеріально-технічної бази та відповідності діяльності вимогам законодавства у сфері управління відходами, атмосферного повітря, водних ресурсів та іншого природоохоронного законодавства, можуть досліджуватися виключно під час процедури ліцензування та отримання відповідних дозволів, ґрунтуються на неправильному тлумаченні статті 11 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля». 
Зазначена норма визначає лише правове значення висновку з оцінки впливу на довкілля для прийняття подальшого рішення про провадження планованої діяльності, але не обмежує повноваження уповноваженого органу під час здійснення процедури оцінки впливу на довкілля.
ТОВ «ЕЕІ» у позовній заяві зазначає, що «предметом процедури ОВД є саме оцінка можливого впливу планованої діяльності на довкілля, визначення допустимості такої діяльності та встановлення екологічних умов її провадження, а не перевірка повноти пакета містобудівної документації для проектування або будівництва кожного елемента об`єкта», проте неможливо визначити допустимість провадження планованої діяльності ТОВ «ЕЕІ», яка передбачає термічне знезаражування промислових відходів, у тому числі небезпечних, в межах населеного пункту, а саме міста Кам`янське.
Мінекономіки у наказі від 26.06.2026 № 7041 обґрунтовано встановило, що Звіт з оцінки впливу на довкілля не відповідає вимогам абзацу п`ятого пункту 1 частини другої статті 6 Закону, пункту 20 Ліцензійних умов, тому у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.
10.08.2026 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив де вказав, що відповідач неодноразово стверджує, що наявна у Звіті з ОВД інформація нібито не дає можливості повною мірою оцінити вплив планованої діяльності на довкілля, визначити допустимість чи недопустимість її провадження та встановити екологічні умови. Однак такі твердження мають декларативний характер, проте відповідач не доводить, у чому саме полягає неможливість оцінки впливу на довкілля за кожним окремим зауваженням, які саме фактори довкілля не можуть бути оцінені, які саме розрахунки є недостовірними, які саме екологічні умови не можуть бути сформульовані та чому.
Відповідач мав довести не лише те, що в нього виникли зауваження, а й те, що ці зауваження мають юридично значимий характер та об`єктивно унеможливлюють видачу висновку з ОВД. Такого доведення у відзиві немає.
12.08.2026 року Мінекономіки подало заперечення на відповідь на відзив позивача, де вказує, що доводи ТОВ «ЕЕІ», викладені у відповіді на відзив, не спростовують доводів Мінекономіки, викладених у відзиві на позовну заяву, є безпідставними та необґрунтованими, такими що зроблені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. 
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2026 № 963 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки та довкілля України. Відповідно до абзацу другого пункту 8 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074, перейменування органу виконавчої влади не призводить до його реорганізації. 
З огляду на вищевказане, суд робить висновок, що правильною назвою відповідача є Міністерство економіки та довкілля України.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» плануючи здійснювати свою господарську діяльність у сфері управління відходами, а саме: небезпечними відходами та відходами, що не є небезпечними на власних промислових потужностях звернулось до Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, з відповідними матеріалами, зокрема: зі Звітом з ОВД, здійснення планованої діяльності передбачається на земельних ділянках комунальної власності (кадастрові номери: 1210400000:03:030:0104, 1210400000:03:030:0222), що належать до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, графічною інформацією про земельні ділянки, копії правовстановлюючих документів на майданчики та приміщення наведені в додатку 4 до Звіту з ОВД.
Мінекономіки за результатом опрацювання матеріалів, наданих ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» для отримання висновку з оцінки впливу на довкілля планованої діяльності «Управління небезпечними відходами та відходами що не є небезпечними технологічними потужностями ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (D9, D10, D13, D15, R7, R9, R12, R13)» прийняло наказ від 26.06.2026 № 7041 про відмову у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля на підставі пункту 3 частини першої статті 9-1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля».
З даними висновками слідує, що зазначення у таблиці 1.1 Звіту з оцінки впливу на довкілля операцій R1 та R3 не свідчить про суперечливість або невизначеність обсягу планованої діяльності.
Позивач вважає, що відповідач порушив процедуру здійснення оцінки впливу на довкілля, а сам наказ від 26.06.2026 № 7041, виданий ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» Міністерством економіки та довкілля України, є таким, що порушує конституційне право кожного на безпечне для життя і здоров`я довкілля та виданий з порушенням Закону України "Про оцінку впливу на довкілля" 23.05.2017 №2059-VIII, тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Правові та організаційні засади оцінки впливу на довкілля, спрямованої на запобігання шкоді довкіллю, забезпечення екологічної безпеки, охорони довкілля, раціонального використання і відтворення природних ресурсів, у процесі прийняття рішень про провадження господарської діяльності, яка може мати значний вплив на довкілля, з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів регулюються Законом України «Про оцінку впливу на довкілля» від 23 травня 2017 року
№ 2059-VIII (далі - Закон №2059-VIII ).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2059-VIII:
- вплив на довкілля (далі - вплив) - будь-які наслідки планованої діяльності для довкілля, в тому числі наслідки для безпечності життєдіяльності людей та їхнього здоров`я, флори, фауни, біорізноманіття, ґрунту, повітря, води, клімату, ландшафту, природних територій та об`єктів, історичних пам`яток та інших матеріальних об`єктів чи для сукупності цих факторів, а також наслідки для об`єктів культурної спадщини чи соціально-економічних умов, які є результатом зміни цих факторів;
- громадськість - одна чи більше фізичних або юридичних осіб, їх об`єднання, організації або групи;
- планована діяльність - планована господарська діяльність, що включає будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, інше втручання в природне середовище; планована діяльність не включає реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний ремонт, розширення, перепрофілювання об`єктів, інші втручання в природне середовище, які не справляють значного впливу на довкілля відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2059-VIII оцінка впливу на довкілля - це процедура, що передбачає:
- підготовку суб`єктом господарювання звіту з оцінки впливу на довкілля відповідно до статей 5, 6 та 14 цього Закону;
- проведення громадського обговорення відповідно до статей 7, 8 та 14 цього Закону;
- аналіз уповноваженим органом відповідно до статті 9 цього Закону інформації, наданої у звіті з оцінки впливу на довкілля, будь-якої додаткової інформації, яку надає суб`єкт господарювання, а також інформації, отриманої від громадськості під час громадського обговорення, під час здійснення процедури оцінки транскордонного впливу, іншої інформації;
- надання уповноваженим органом мотивованого висновку з оцінки впливу на довкілля, що враховує результати аналізу, передбаченого пунктом 3 цієї частини;
- врахування висновку з оцінки впливу на довкілля у рішенні про провадження планованої діяльності відповідно до статті 11 цього Закону.
Оцінка впливу на довкілля здійснюється з дотриманням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, з урахуванням стану довкілля в місці, де планується провадити плановану діяльність, екологічних ризиків і прогнозів, перспектив соціально-економічного розвитку регіону, потужності та видів сукупного впливу (прямого та опосередкованого) на довкілля, у тому числі з урахуванням впливу наявних об`єктів, планованої діяльності та об`єктів, щодо яких отримано рішення про провадження планованої діяльності або розглядається питання про прийняття таких рішень.
Суб`єктами оцінки впливу на довкілля є суб`єкти господарювання, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які є замовниками планованої діяльності і для цілей цього Закону прирівнюються до суб`єктів господарювання (далі - суб`єкт господарювання), уповноважений центральний орган, уповноважені територіальні органи, інші органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, громадськість, а у випадках, визначених статтею 14 цього Закону, - держава походження та зачеплена держава.
Частиною 1 ст.3 Закону № 2059-VIII встановлено, що здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.
Оцінці впливу на довкілля не підлягає планована діяльність, спрямована виключно на забезпечення оборони держави, ліквідацію наслідків надзвичайних ситуацій, наслідків антитерористичної операції на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.
Частиною 4 ст. 3 Закону № 2059-VIII передбачена заборона розпочинати провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою та третьою цієї статті, без оцінки впливу на довкілля та отримання рішення про провадження планованої діяльності.
Згідно з ч. 6 ст. 3 Закону №2059-VIII забороняється провадження господарської діяльності, експлуатація об`єктів, інші втручання в природне середовище і ландшафти, у тому числі видобування корисних копалин, використання техногенних родовищ корисних копалин, якщо не забезпечено в повному обсязі додержання екологічних умов, передбачених у висновку з оцінки впливу на довкілля, рішенні про провадження планованої діяльності та проектах будівництва, розширення, перепрофілювання, ліквідації (демонтажу) об`єктів, інших втручань у природне середовище і ландшафти, у тому числі видобування корисних копалин, використання техногенних родовищ корисних копалин, а також змін у цій діяльності або подовження строків її провадження.
Водночас надання уповноваженим органом мотивованого висновку з оцінки впливу на довкілля, який повинен ураховувати результати аналізу інформації, наданої у звіті з оцінки впливу на довкілля, будь-якої додаткової інформації, яку надає суб`єкт господарювання, а також інформації, отриманої від громадськості під час громадського обговорення, під час здійснення процедури оцінки транскордонного впливу, іншої інформації, є одним з етапів здійснення процедури оцінки впливу на довкілля, передбаченим ст. 2 Закону №2059-VIII.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2059-VIII уповноважений територіальний орган, а у випадках, визначених частинами третьою і четвертою статті 5 цього Закону, - уповноважений центральний орган видає висновок з оцінки впливу на довкілля, яким виходячи з оцінки впливу на довкілля планованої діяльності, зокрема величини та масштабів такого впливу (площа території та чисельність населення, які можуть зазнати впливу), характеру (у тому числі - транскордонного), інтенсивності і складності, ймовірності, очікуваного початку, тривалості, частоти і невідворотності впливу (включаючи прямий і будь-який опосередкований, побічний, кумулятивний, транскордонний, короткостроковий, середньостроковий та довгостроковий, постійний і тимчасовий, позитивний і негативний впливи), передбачених заходів, спрямованих на запобігання, відвернення, уникнення, зменшення, усунення впливу на довкілля, визначає допустимість чи обґрунтовує недопустимість провадження планованої діяльності та визначає екологічні умови її провадження.
Відповідно до ч. 2-3 ст. 9 Закону № 2059-VIII висновок з оцінки впливу на довкілля є обов`язковим для виконання. Екологічні умови провадження планованої діяльності, зазначені у частині п`ятій цієї статті, є обов`язковими. Висновок з оцінки впливу на довкілля враховується при прийнятті рішення про провадження планованої діяльності та може бути підставою для відмови у видачі рішення про провадження планованої діяльності.
При підготовці висновку з оцінки впливу на довкілля уповноважений територіальний орган, а у випадках, визначених частинами третьою і четвертою статті 5 цього Закону, - уповноважений центральний орган розглядає та бере до уваги звіт з оцінки впливу на довкілля та звіт про громадське обговорення.
Частиною 5 ст. 9 Закону № 2059-VIII передбачено, що у висновку з оцінки впливу на довкілля уповноважений територіальний орган, а у випадках, визначених частинами третьою і четвертою статті 5 цього Закону, - уповноважений центральний орган:
- зазначає тип, основні характеристики та місце провадження планованої діяльності;
- визначає допустимість чи обґрунтовує недопустимість провадження планованої діяльності;
- встановлює умови використання території та природних ресурсів під час виконання підготовчих і будівельних робіт та провадження планованої діяльності;
- встановлює умови щодо охорони довкілля та забезпечення екологічної безпеки під час виконання підготовчих і будівельних робіт та провадження планованої діяльності;
- встановлює умови щодо запобігання виникненню надзвичайних ситуацій та усунення їх наслідків;
- встановлює умови щодо зменшення транскордонного впливу планованої діяльності, щодо якої здійснювалася процедура оцінки транскордонного впливу;
- якщо з оцінки впливу на довкілля випливає необхідність:
- здійснення компенсаційних заходів - покладає обов`язок із здійснення таких заходів;
- запобігання, уникнення, зменшення (пом`якшення), усунення, обмеження, а також моніторингу впливу планованої діяльності на довкілля - покладає обов`язок із здійснення відповідних дій;
- здійснення додаткової оцінки впливу на довкілля на іншій стадії проектування - визначає строки та обґрунтовує вимоги щодо її здійснення; додаткова оцінка впливу на довкілля здійснюється за процедурою, передбаченою цим Законом;
- здійснення післяпроектного моніторингу - визначає порядок, строки та вимоги до його здійснення.
Якщо з оцінки впливу на довкілля з розглянутих виправданих альтернативних варіантів виявляється екологічно обґрунтованим варіант, відмінний від запропонованого суб`єктом господарювання, за письмовою згодою із суб`єктом господарювання у висновку з оцінки впливу на довкілля зазначається погоджений варіант здійснення планованої діяльності.
Відповідно до ч. 6-10 ст. 9 Закону № 2059-VIII висновок з оцінки впливу на довкілля надається суб`єкту господарювання безоплатно протягом 25 робочих днів з дня завершення громадського обговорення, а в разі здійснення процедури оцінки транскордонного впливу - з дня завершення цієї процедури та затвердження рішення про врахування результатів оцінки транскордонного впливу на довкілля. До висновку з оцінки впливу на довкілля додається звіт про громадське обговорення.
Уповноважений територіальний орган, а у випадках, визначених частинами третьою та четвертою статті 5 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» уповноважений центральний орган оприлюднює висновок з оцінки впливу на довкілля протягом трьох робочих днів з дня його прийняття у спосіб та в порядку, визначеному статтею 4 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», та протягом цього ж строку вносить його до Єдиного реєстру з оцінки впливу на довкілля.
Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2059-VIII підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля є:
1) підстави, передбачені статтею 4-1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності";
2) порушення суб`єктом господарювання вимог щодо оприлюднення повідомлення про плановану діяльність, яка підлягає оцінці впливу на довкілля, встановлених частиною третьою статті 4 цього Закону;
3) невідповідність поданих документів вимогам законодавства про охорону навколишнього середовища та/або вимогам законодавства в інших сферах, якщо такі вимоги стосуються впливу на довкілля;
4) порушення суб`єктом господарювання вимог щодо оприлюднення оголошення про початок громадського обговорення звіту з оцінки впливу на довкілля, встановлених частиною третьою статті 4 цього Закону, та/або розміщення та забезпечення доступу до звіту з оцінки впливу на довкілля та іншої документації, необхідної для оцінки впливу на довкілля, встановлених частиною п`ятою статті 4 цього Закону;
5) визнання громадських слухань такими, що не відбулися, у зв`язку з неявкою суб`єкта господарювання, а також порушенням ним Порядку проведення громадських слухань у процесі оцінки впливу на довкілля;
6) порушення суб`єктом господарювання вимог щодо врахування зауважень і пропозицій громадськості, наданих у процесі громадського обговорення обсягу досліджень та рівня деталізації інформації, що підлягає включенню до звіту з оцінки впливу на довкілля, встановлених частиною десятою статті 5 цього Закону.
Висновок з оцінки впливу на довкілля втрачає силу через п`ять років у разі, якщо не було прийнято рішення про провадження планованої діяльності. Якщо до отримання рішення про провадження планованої діяльності внесено зміни до проектної документації чи зміни до законодавства, які вимагають зміни екологічних умов, визначених у висновку з оцінки впливу на довкілля, оцінка впливу на довкілля здійснюється повторно.
Відмова у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля або його анулювання здійснюється згідно з вимогами Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» .
Згідно з додатком до Закону України «Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 № 2806-IV висновок з оцінки впливу на довкілля є документом дозвільного характеру у сфері господарської діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06.09.2005 №2806-IV (далі - Закон №2806-IV) виключно законами, які регулюють відносини, пов`язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюється вичерпний перелік підстав для відмови у видачі, переоформлення, анулювання документа дозвільного характеру.
Згідно з ч. 5 ст. 4-1 Закону №2806-IV підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є:
- подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком;
- виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей;
- негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру.
Законом можуть встановлюватися інші підстави для відмови у видачі документа дозвільного характеру.
Відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається.
Отже, за відсутності у відповідача законних підстав для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля видача документу дозвільного характеру, а саме: висновку з оцінки впливу на довкілля, є його обов`язком.
Дискреційними повноваженнями є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним.
Вказані висновки не суперечать зазначеним позивачем висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.03.2018 у справі №569/16681/16-а та від 12.04.2018 у справі №826/8803/15.
Як правову підставу для прийняття оскаржуваного рішення відповідач зазначив пункт 3 частини першої статті 9-1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», а саме: невідповідність поданих документів вимогам законодавства про охорону навколишнього природного середовища та/або вимогам законодавства в інших сферах, якщо такі вимоги стосуються впливу на довкілля. 
В обґрунтуванні підстав для відмови відповідач зробив загальний висновок, що наявна інформація та наведені у Звіті з оцінки впливу на довкілля дані нібито не відповідають вимогам частини другої статті 6 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», не дають можливості повною мірою оцінити вплив планованої діяльності на довкілля, визначити допустимість чи обґрунтувати недопустимість провадження такої діяльності, а також визначити екологічні умови її провадження.
Щодо невідповідності між заявленими та зазначеними у Звіті операціями з оброблення відходів , слід вказати, що що загальний опис планованої діяльності містить перелік основних операцій D9, D10, D13, D15, R7, R9, R12, R13, а у таблиці 1.1 додатково деталізовано окремі операції R1 та R3 для певних видів відходів, не означає, що Звіт є суперечливим або не дає можливості оцінити вплив планованої діяльності на довкілля. 
Позивачем у складі додаткової інформації до Звіту з ОВД було надано лист вих. № 20/05 від 20 травня 2026 року, в якому окремо пояснено питання зазначення у таблиці 1.1 операцій R1 та R3, а саме:
R3 — рециклінг/відновлення органічних речовин, у тому числі шляхом термічного перетворення; 
R1 — використання відходів як палива або для виробництва енергії.
Відповідно до самого наказу відповідача додаткова інформація до Звіту з ОВД була оприлюднена у Реєстрі 20 травня 2026 року та 27 травня 2026 року. 
Отже, Відповідач мав можливість та обов`язок врахувати надані Позивачем пояснення щодо операцій R1 та R3 під час прийняття рішення за результатами процедури ОВД.
З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, висновок відповідача про невідповідність або суперечливість відомостей щодо операцій R1 та R3 є формальним, необґрунтованим та таким, що не може бути підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Стосовно визначення рішення про провадження планованої діяльності, відповідач в оскажуваному наказі вказав, що у звіті з оцінки впливу на довкілля зазначено, що рішенням про провадження планованої діяльності буде ліцензія на здійснення господарської діяльності з управління небезпечними відходами.
Наведене відповідачем зауваження не свідчить про невідповідність Звіту з оцінки впливу на довкілля вимогам Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» та не може бути самостійною підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Стаття 9-1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» містить спеціальні підстави для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля. Серед таких підстав відсутня така підстава, як зазначення у матеріалах процедури ОВД різних документів, які можуть бути необхідними для провадження планованої діяльності на різних адміністративних стадіях.
Що стосується ненадання паспортів на все технологічне обладнання, слід вказати, що наведене відповідачем зауваження ґрунтується на неправильному ототожненні процедури оцінки впливу на довкілля з подальшими процедурами отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з управління небезпечними відходами та/або дозволу на здійснення операцій з оброблення відходів.
На стадії ОВД закон вимагає розкриття характеристик планованої діяльності та виробничих процесів в обсязі, достатньому для оцінки можливого впливу на довкілля. Закон України «Про оцінку впливу на довкілля» не встановлює обов`язку суб`єкта господарювання додавати до Звіту з ОВД паспорти на кожну одиницю обладнання як обов`язкову умову для отримання висновку з оцінки впливу на довкілля.
З огляду на викладене, висновок відповідача про невідповідність Звіту з ОВД через ненадання паспортів на все обладнання є необґрунтованим, передчасним та свідчить про вихід відповідача за межі предмета процедури оцінки впливу на довкілля шляхом підміни її процедурою подальшого ліцензування та отримання дозволів у сфері управління відходами, тому не приймаються судом до уваги при розгляді цієї справи.
Щодо документації на когенераційну установку Jenbacher, суд встановив таке.
У Звіті з оцінки впливу на довкілля передбачено використання когенераційної установки JMS 620 GS-S.L F63 Jenbacher для перетворення енергії генераторного газу на електричну енергію. Паспортні характеристики зазначеної установки, за змістом Звіту, наведені в додатку 13. 
Відповідач указав, що документ, наведений у додатку 13, викладений недержавною мовою, що, на думку відповідача, порушує пункт 5 Порядку ведення Єдиного реєстру з оцінки впливу на довкілля, відповідно до якого ведення Реєстру та внесення до нього документів та інформації здійснюється державною мовою.
Для цілей процедури оцінки впливу на довкілля юридично значимим є не формальне найменування або мовне оформлення окремого технічного документа виробника, а те, чи містили матеріали процедури ОВД достатні відомості про відповідне обладнання, його функціональне призначення, технічні характеристики, роль у технологічному процесі та можливі джерела впливу на довкілля.
У цьому випадку Відповідач не довів істотності відповідного зауваження, не обґрунтував, чому воно унеможливлює оцінку впливу на довкілля, та фактично використав процедуру ОВД для перевірки вимог, характерних для майбутньої ліцензійної процедури. З огляду на викладене, зазначене зауваження не може бути правомірною та достатньою підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Що стосується неможливості віднесення газогенератора до установки спалювання або сумісного спалювання відходів, слід зазначити, що у Звіті з оцінки впливу на довкілля Позивачем було прямо описано принцип роботи газогенератора твердих речовин органічного походження періодичної дії «ГТППД».
Твердження відповідача про те, що зі звіту та додатку 5 неможливо визначити, до якого виду установок належить газогенератор, є необґрунтованим, оскільки відповідна технологія була описана позивачем, а її технічні характеристики були розкриті у додатках до Звіту. Доказів протилежного відповідач суду не надав.
Відповідач фактично не зазначив, які саме відомості, необхідні для оцінки впливу газогенератора на довкілля, були відсутні у Звіті.
Стосовно містобудівних умов та обмежень. Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних для проектування об`єкта будівництва. Вони визначають планувальні та архітектурні вимоги до проектування і будівництва конкретного об`єкта, зокрема щодо поверховості, щільності забудови, відступів від меж земельної ділянки, благоустрою та інших містобудівних параметрів. Отже, містобудівні умови та обмеження є документом саме містобудівної процедури, який використовується на стадії проектування об`єкта будівництва, а не документом, який сам по собі визначає допустимість або недопустимість планованої діяльності з точки зору її впливу на довкілля.
Така позиція відповідача фактично перетворює процедуру ОВД на попередню перевірку повноти вихідних даних для проектування та будівництва, що не відповідає меті та предмету Закону України «Про оцінку впливу на довкілля».
Щодо невизначення кінцевих операцій з видалення окремих видів відходів, відповідач помилково виходить із того, що для кожного виду відходів у Звіті обов`язково має бути визначена саме кінцева операція з видалення. Однак у сфері управління відходами не всі операції з відходами мають завершуватися саме видаленням. Закон України «Про управління відходами» розрізняє операції з видалення та операції з відновлення відходів. Відповідно, якщо для певного виду відходів передбачено ланцюг операцій, який включає відновлення, то вимога відповідача щодо обов`язкового визначення саме кінцевої операції з видалення не є належно обґрунтованою.
Стосовно операцій з відходом за кодом 17 04 09* , відповідач вважає, що послідовність операцій щодо відходу 17 04 09* потребує додаткового уточнення, це могло бути враховано шляхом встановлення відповідної екологічної умови у висновку з ОВД або перевірено на наступних дозвільних стадіях, зокрема під час отримання або виконання дозволу на здійснення операцій з оброблення відходів. Однак відповідач не довів, що відповідне питання є настільки істотним, що унеможливлює оцінку впливу планованої діяльності на довкілля та потребує саме відмови у видачі висновку з ОВД.
Що стосується дотримання ієрархії управління відходами, то відповідач вважає, що для окремих видів відходів необхідно уточнити послідовність операцій, умови їх виконання або обмеження щодо застосування окремих операцій, він мав можливість встановити відповідні екологічні умови у висновку з оцінки впливу на довкілля.
Проте висновок відповідача про порушення позивачем ієрархії управління відходами щодо відходу за кодом 15 01 10* є необґрунтованим, оскільки ґрунтується на вибірковому аналізі лише окремих операцій D10 та R1 без урахування всього технологічного ланцюга, фактичних властивостей відходу, технології газифікації та отримання корисних продуктів та , на думку суду, не може бути самостійною і достатньою підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Щодо обладнання для оброблення тари з-під пестицидів та агрохімікатів, слід вказати, що Закон України «Про оцінку впливу на довкілля» вимагає від суб`єкта господарювання розкрити у Звіті інформацію про плановану діяльність і її можливий вплив на довкілля в обсязі, необхідному для здійснення оцінки такого впливу. Водночас цей Закон не встановлює обов`язку додавати до Звіту з ОВД паспорт на кожну одиницю обладнання або технічний паспорт на кожен комплекс, який планується використовувати у господарській діяльності. Вимоги щодо надання документів, які дозволяють ідентифікувати матеріально-технічну базу, зокрема технічних паспортів обладнання, передбачені законодавством для інших адміністративних процедур.
Стосовно технології оброблення нафтовмісних відходів та їх сумішей, то позивач вказує, що підприємством отримано дозвіл на операції з оброблення відходів № 19956/26 від 11 червня 2026 року щодо, зокрема, ідентичних відходів за кодами 01 05 05* та 01 05 06*. 
Висновок відповідача про суперечливість інформації щодо технології оброблення нафтовмісних відходів та їх сумішей є недостатньо мотивованим, тому зазначене зауваження не може бути самостійною і достатньою підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Що стосується розміру санітарно-захисної зони, то позивач вказує, що планована діяльність здійснюється на земельних ділянках з кадастровими номерами 1210400000:03:030:0104 та 1210400000:03:030:0222, що також відображено у матеріалах Звіту та додаткової інформації. Отже, Позивачем було наведено конкретні дані щодо місця провадження планованої діяльності, відстані до житлової забудови та соціальних об`єктів, а також просторового розміщення виробничих майданчиків. Відповідач не спростував ці дані та не довів, що житлова забудова або соціально чутливі об`єкти фактично знаходяться в межах визначеної позивачем санітарно-захисної зони.
Стосовно виконання умови попереднього висновку з оцінки впливу на довкілля, слід вказати, що у цьому випадку відповідач використав повноваження з оцінки впливу на довкілля не для оцінки достатності матеріалів нової процедури ОВД, а для фактичного контролю за виконанням умови попереднього висновку, строк виконання якої був пов`язаний із початком провадження діяльності. 
Такий підхід не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та пропорційності, оскільки відповідач не довів, що саме ця обставина унеможливлює оцінку впливу планованої діяльності на довкілля, та не обґрунтував, чому вона не могла бути врегульована шляхом встановлення відповідної екологічної умови.
Що стосується врахування зауважень Держпродспоживслужби стосовно санітарно-захисної зони зазначене свідчить про те, що відповідач використав свої повноваження не у спосіб, визначений Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», та не з тією метою, з якою такі повноваження надані. 
Лист Держпродспоживслужби міг бути врахований відповідачем як один із матеріалів консультацій, однак він не звільняв відповідача від обов`язку самостійно мотивувати рішення, оцінити матеріали Звіту з ОВД та встановити наявність саме передбачених законом підстав для відмови. За відсутності такого мотивування посилання відповідача на лист Держпродспоживслужби від 04 червня 2026 року № 12-15/13637 є недостатнім, необґрунтованим та таким, що не може бути самостійною підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Стосовно проведення медико-санітарної регламентації розміру санітарно-захисної зони, то відповідач мав оцінити, чи дозволяють подані позивачем матеріали визначити потенційний вплив планованої діяльності на здоров`я населення, а у разі потреби - встановити умови щодо подальшого уточнення або погодження СЗЗ. Натомість відповідач фактично поставив проведення медико-санітарної регламентації як попередню умову видачі висновку з ОВД, хоча така вимога не випливає із Закону України «Про оцінку впливу на довкілля».
Щодо повноти оцінки неканцерогенного ризику для здоров`я населення, Відповідач обмежився загальним висновком про те, що розрахунок проведено не щодо всіх речовин, і на цій підставі дійшов висновку про неможливість оцінити вплив на здоров`я населення. Такий підхід є формальним та недостатньо мотивованим, без конкретизації щодо яких саме речовин, з яких підстав, за якою методикою та чому без такого розрахунку неможливо визначити допустимість чи недопустимість планованої діяльності та не може прийматись судом, як підстава для відмови у наданні висновку.
Щодо невизначення газогенераторів як джерел викидів. Зі змісту Звіту та пояснень Позивача вбачається, що газогенератори працюють за технологією газифікації або термолізу, у процесі якої тверді органічні відходи, що містять вуглець, перетворюються на генераторний газ. Особливістю цієї технології є те, що процес відбувається у закритому від зовнішнього середовища газифікаторі, а не шляхом відкритого спалювання відходів із безпосереднім утворенням димових газів у навколишнє середовище.
Відповідач не зазначив, які саме забруднюючі речовини залишилися неоціненими саме через невизначення газогенератора як джерела викидів, які саме розрахунки неможливо провести, які саме показники впливу є відсутніми або недостовірними та чому це не могло бути врегульовано шляхом встановлення екологічних умов у висновку з ОВД. Саме по собі формальне твердження про те, що газогенератори не визначені як джерела викидів, не доводить, що вплив на атмосферне повітря не був оцінений або що Звіт не відповідає вимогам частини другої статті 6 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля»
За таких обставин висновок відповідача про невизначення газогенераторів як джерел викидів є формальним, необґрунтованим та таким, що не може бути самостійною і достатньою підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Стосовно відповідності планованої діяльності Правилам технічної експлуатації установок із спалювання відходів, слід вказати, що оскаржуваний наказ не містить належного обґрунтування того, чому саме питання відповідності Правилам № 856 не може бути перевірене або деталізоване на наступних дозвільних стадіях, на які самі Правила № 856 прямо посилаються, тому вказане питання могло бути враховане відповідачем шляхом встановлення відповідних екологічних умов у висновку з ОВД, але не шляхом відмови у видачі такого висновку без доведення неможливості оцінки впливу планованої діяльності на довкілля.
Щодо неврахування резервних генераторів як джерел викидів, остаточне визначення переліку джерел викидів, їх параметрів, режимів роботи та обсягів викидів здійснюється в межах спеціальної процедури оформлення документів, якими обґрунтовуються обсяги викидів, та отримання відповідного дозволу. Водночас на стадії ОВД зауваження щодо можливого допоміжного обладнання може бути враховане шляхом встановлення умов, а не автоматично тягнути відмову у видачі висновку. З огляду на це, відповідач не довів, що неврахування резервних генераторів як окремих джерел викидів є істотною невідповідністю Звіту вимогам законодавства, яка стосується впливу на довкілля та унеможливлює оцінку такого впливу.
Що стосується розбіжностей у метеорологічних характеристиках то слід вказати, що відповідач не встановив, що прогнозовані концентрації забруднюючих речовин на межі санітарно-захисної зони, у сельбищній зоні або в інших контрольних точках перевищують допустимі нормативи. Висновок відповідача про неможливість належним чином оцінити вплив планованої діяльності на атмосферне повітря не підтверджено належними доказами. За таких обставин зазначене зауваження не може бути самостійною і достатньою підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Стосовно відсутності інформації про виробничі стічні води, то відповідач фактично виходить із припущення, що якщо в технологічному процесі використовується вода, то обов`язково утворюються виробничі стічні води.
Слід вказати, що використання води у замкненому або циркуляційному технологічному процесі не є тотожним утворенню стічних вод, особливо якщо така вода не скидається, а використовується в межах технологічної системи, частково випаровується, а тверді залишки після очищення накопичуються у вигляді вуглецевого продукту
Висновок відповідача про відсутність інформації щодо виробничих стічних вод ґрунтується на припущенні про утворення таких вод, яке не підтверджене належним аналізом технологічного процесу, тому це зауваження відповідача не доводить неможливості оцінити вплив планованої діяльності на довкілля.
Щодо дотримання нормативів гранично допустимих скидів, то такий підхід є непропорційним, оскільки замість встановлення відповідних екологічних умов відповідач застосував відмову у видачі висновку з ОВД, не довівши неможливості оцінити вплив планованої діяльності на водне середовище. 
Посилання відповідача на неможливість перевірити дотримання нормативів гранично допустимих скидів на стадії ОВД не можуть бути самостійною і достатньою підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Щодо обладнання локальної мережі спостережних свердловин, то відповідач не зазначив, які саме показники впливу на підземні води неможливо було оцінити без такої інформації, які саме дані Звіту є недостатніми, які конкретні екологічні ризики залишилися неоціненими та чому відповідні питання не могли бути врегульовані через екологічні умови або на наступних дозвільних та експлуатаційних стадіях.
Стосовно неповного врахування джерел шуму, то відповідач не навів у наказі конкретного обґрунтування, які саме додаткові джерела шуму є істотними, які їх орієнтовні акустичні характеристики, який режим їх роботи, чи працюють вони постійно або періодично, чи створюють вони сумарне перевищення допустимих рівнів шуму та яким чином їх неврахування впливає на кінцеву оцінку шумового забруднення. Інакше кажучи, Відповідач не довів, що йдеться саме про істотний недолік Звіту, а не про питання можливого уточнення окремих акустичних характеристик обладнання.
Якщо відповідач вважав, що шумовий вплив окремих одиниць обладнання потребує додаткового уточнення, він мав можливість встановити відповідні екологічні умови у висновку з ОВД.
Натомість відповідач застосував найбільш обтяжливий захід — відмову у видачі висновку з ОВД — не довівши, що питання шумового впливу не може бути врегульоване умовами або уточнене на наступних стадіях, тому припущення щодо неповноти врахування потенційних джерел шуму без доведення істотності такого зауваження.
Щодо відсутності оцінки вібраційного впливу, то позивач вказує, що виробничі потужності за планованою діяльністю розташовані у тому самому місці, що й у межах попередньої процедури оцінки впливу на довкілля за справою № 5026, за результатами якої позивач отримав позитивний висновок з оцінки впливу на довкілля.
За таких обставин висновок відповідача про невідповідність Звіту вимогам абзацу шостого пункту 1 частини другої статті 6 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» є формальним та недостатньо мотивованим. Зазначене зауваження не доводить неможливості оцінити вплив планованої діяльності на довкілля та не може бути самостійною і достатньою підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Щодо зауважень і пропозицій Держпродспоживслужби від 4 червня 2026 року № 12-15/13637, лист Держпродспоживслужби міг бути врахований відповідачем як один із матеріалів консультацій, однак він не звільняв відповідача від обов`язку самостійно встановити наявність передбачених законом підстав для відмови, належно мотивувати таку відмову та оцінити можливість визначення відповідних екологічних умов у висновку з ОВД.
За відсутності такого мотивування посилання відповідача на лист Держпродспоживслужби від 04 червня 2026 року № 12-15/13637 є недостатнім, необґрунтованим та таким, що не може бути самостійною і достатньою підставою для відмови у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Ні вимогами Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», ні Порядком №1026 зауваження, наведені у вказаному листі, не є підставою для відмови у видачі дозвільного документа.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи вищезазначене, відмова відповідача в наданні суб`єкту господарювання необхідного документа дозвільного характеру не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» та Порядку №1026, є протиправною, тому наказ Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України від 26 червня 2026 року № 7041 підлягає скасуванню, а позов в цій частині задоволенню.
Оскільки наказ від 26 червня 2026 року № 7041 відповідача про відмову у видачі висновку є протиправним, підлягає задоволенню також вимога позивача про зобов`язання Міністерства економіки та довкілля України видати Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» висновок з оцінки впливу на довкілля за результатами опрацювання матеріалів планованої діяльності з управління небезпечними відходами та відходами, що не є небезпечними, технологічними потужностями ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (D9, D10, D13, D15, R7, R9, R12, R13), реєстраційний номер справи в Єдиному реєстрі з оцінки впливу на довкілля – 15639.
З наведених вище норм законодавства України та встановлених обставин справи, суд вважає, що за конкретних умов і обставин відповідач позбавлений дискреції при вирішенні питання щодо видачі висновку з оцінки впливу на довкілля.
Щодо дискреційних повноважень відповідача, суд враховує, що вказане питання неодноразово досліджувалося Верховним Судом.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.
Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, передбаченими, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України, якою визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Аналогічний підхід викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 480/2554/20, від 18 жовтня 2022 року у справі №200/11672/18-а, від 26 червня 2023 року у справі № 140/6524/20.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
У рішенні в справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. А в рішенні в справі «Афанасьєв проти України» Суд вказав на те, що засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Відтак зважаючи на не доведення суб`єктом владних повноважень існування тих виключних обставин, які можуть бути перешкодою для видачі документа дозвільного характеру (тобто підставою для відмови в його видачі), останній зобов`язаний надати такий документ, оскільки він не має розсуду щодо вибору поміж кількома правомірними варіантами свого рішення.
Не надавши ж такого документа дозвільного характеру, відповідач допустив протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим, його слід зобов`язати до вчинення відповідного правомірного рішення, що є ефективним заходом захисту прав та інтересів позивач.
Водночас вимога позивача про зобов`язання відповідача видати йому спірний висновок саме протягом 3 (трьох) робочих днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили не базується на вимогах закону, а тому в цій частині позову сілд відмовити.
Стосовно вимог позивача про зобов`язання відповідача протягом 30 (тридцяти) днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили подати до суду звіт про його виконання.
Суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України).
Тобто зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.
Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006, пп. 18 рішення «Ліпісвіцька проти України» №11944/05 від 12.05.2011).
У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).
Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
При цьому суд звертає увагу, що відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.
Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
У разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.
Суд не встановив, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач створює перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини.
Враховуючи викладене, суд на стадії прийняття рішення у цій справі не вбачає підстав для задоволення вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.
Позивач, в разі невиконання відповідачем судового рішення у цій справі, після набрання ним законної сили, не позбавлений права ще раз звернутись до суду зтаким клопотанням.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 5324, 80 грн, що документально матеріалами справи.
Сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 5324, 80 грн підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (49020, Україна, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Шевченка (шевченківський, Соборний Райони), будинок 17 ЄДРПОУ 45231294) до Міністерство економіки та довкілля України (01008, місто Київ, вул. Михайла Грушевського, будинок 12/2 ЄДРПОУ 37508596) про визнання протиправним та скасування наказу – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України від 26 червня 2026 року № 7041 «Про відмову у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля ТОВ “ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ”», яким Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» відмовлено у видачі висновку з оцінки впливу на довкілля планованої діяльності з управління небезпечними відходами та відходами, що не є небезпечними, технологічними потужностями ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (D9, D10, D13, D15, R7, R9, R12, R13), реєстраційний номер справи в Єдиному реєстрі з оцінки впливу на довкілля — 15639;
Зобов`язати Міністерство економіки та довкілля України (01008, місто Київ, вул. Михайла Грушевського, будинок 12/2 ЄДРПОУ 37508596) видати Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» висновок з оцінки впливу на довкілля за результатами опрацювання матеріалів планованої діяльності з управління небезпечними відходами та відходами, що не є небезпечними, технологічними потужностями ТОВ «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (D9, D10, D13, D15, R7, R9, R12, R13), реєстраційний номер справи в Єдиному реєстрі з оцінки впливу на довкілля – 15639.
У задоволенні решти вимог позовної заяви - відмовити.
У задоволенні клопотання про встановлення судового контролю - відмовлено.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОПРОМ ЕНЕРДЖІ ІНВЕСТ» (49020, Україна, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Шевченка (шевченківський, Соборний Райони), буд. 17, ЄДРПОУ 45231294) за рахунок бюджетних асигнувань за рахунок бюджетних асигнувань Міністерство економіки та довкілля України (01008, місто Київ, вул. Михайла Грушевського, буд. 12/2 ЄДРПОУ 37508596) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 5324, 80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук