РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року       місто Чернігів

Справа №751/2643/26
Провадження №2/751/1696/26

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Маслюк Н. В. 
секретаря судового засідання Стрижак В. П. 

учасники справи:
позивачі – ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 
відповідач – держава російська федерація

представник позивача – ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернігова у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, 

Встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача 

ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до держави російська федерація про стягнення на користь кожного з них моральну шкоду по 60 000 Євро, що еквівалентно 3 030 000,00 грн (а.с.1-21). 
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 березня 2022 року її чоловік загинув унаслідок збройної агресії російської федерації проти України. Внаслідок протиправних дій російської федерації було порушено гарантовані їй права, передбачені Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, а також нормами міжнародного гуманітарного права, зокрема Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року. Зокрема, було порушено її право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу та особисту недоторканність, право на повагу до честі й гідності, а також інші особисті немайнові права. Зазначає, що втрата чоловіка спричинила їй глибокі душевні страждання, а триваюча збройна агресія російської федерації та умови, в яких вона змушена проживати, не дають можливості повернутися до звичного способу життя, негативно впливають на її психоемоційний стан та якість життя. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з російської федерації на її користь та на користь малолітньої дитини відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі 

Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 17.03.2026 відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження і призначив підготовче засідання.
Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 16.04.2026 відклав підготовче судове засідання у зв`язку з неповідомленням відповідача про дату, час та місце підготовчого судового засідання. 
Ухвалою суду від 07.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 08.06.2026 розгляд справи відкладено у зв`язку з неповідомленням відповідача про дату, час та місце судового засідання.
У судове засідання позивач та представник позивача не прибули, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримує та просить задовольнити.
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи через вебпортал судової влади України, у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав.
Суд, відповідно до положень ст.223 ЦПК України, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі.
Суд, відповідно до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України, 02.07.2026 оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосив дату та час його проголошення 13.07.2026 о 15 год 25 хв.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 07.11.2003 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5).
Згідно копії свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька - ОСОБА_2 (а.с.7).
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.6).
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.01.2026 встановлено факт, що ОСОБА_4 помер внаслідок збройної (військової) агресії російської федерації проти України (а.с.9-11).

ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін

Відповідно до п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Загальновідомо, що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
02 березня 2022 року факт збройної агресії рф проти України визнано у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН, яка вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (п. 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975 року, договори, укладені між Україною та росією, зокрема про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН.
Відповідно до ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року по справі № 760/17232/20-ц.
З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі №490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).
Відповідно до ч.1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Відповідно до ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням ст.ст. 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Відповідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно п. 9 ч.2 ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Російська федерація як держава, що вчиняє військову агресію на території держави Україна відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї. Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення та відшкодування завданих таким порушенням збитків.
Отже, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача та її малолітньої дитини, та, відповідно, саме на російську федерацію покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.
Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Чинним ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Так, загальновідомим є факт збройної агресії рф проти України, яку російська федерація розпочала та здійснює на території незалежної держави Україна відносно громадян України, а тому не підлягає доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.01.2026 встановлено факт, що ОСОБА_4 помер внаслідок збройної (військової) агресії російської федерації проти України. Отже, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, ці обставини звільнені від доказування.
З урахуванням наведених положень норм міжнародного права та законів України позивач та її малолітня дитина мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близької людини – чоловіка та батька російською федерацію, яка є відповідальною за таку шкоду.
Частиною 3 статті 23 ЦК України визначено, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в іншій спосіб.
При цьому слід враховувати, що положеннями ст. 192 ЦК України грошовими коштами, як законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, визначається грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися лише у випадках та в порядку, встановленим законом.
Отже, гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені.
Позивач вказує на спричинення моральної шкоди внаслідок втрати чоловіка та батька малолітньої дитини через збройну агресію російської федерації, що призвело до глибоких душевних страждань, втрати найближчої людини, порушення звичного укладу сімейного життя, а також необхідності самостійно виховувати та утримувати їхню спільну дитину без батьківської підтримки. 
Так, втрата чоловіка та батька малолітньої дитини безперечно є реальним, потужним психотравмуючим фактором для позивача та її дитини, зумовлює сильні моральні, а подекуди і фізичні страждання у будь-якої людини, самотності та невизначеності щодо майбутнього, а триваюча збройна агресія не дає можливості повернутися до звичного способу життя. 
Ураховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача та її дитини, характер вимушених змін у їх житті, глибину душевних страждань внаслідок втрати близької людини, що є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, суд, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов висновку, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивача та її дитини є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок держави російської федерації, по 3 030 000,00 грн кожному. 
З огляду на те, що моральна шкода підлягає стягненню у гривнях, а не у іноземній валюті, тому суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в рівних частках.
Згідно з п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Ураховуючи, що позивач звільнена за законом від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 16 640,00 грн.
Позивачем заявлена вимога про стягнення понесених витрат на правничу допомогу в сумі 25 000 грн.
Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до приписів ч.ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Наявність договірних відносин між ОСОБА_1 та адвокатом Водолагіним С.М. підтверджується договором про надання правничої допомоги №14 від 10.10.2025 (а.с.41-42), ордером серії СВ №1159834 (а.с.43).
Зі змісту довідки №01 вбачається, що ОСОБА_1 сплатила адвокату Водолагіну С.М. 25 000,00 грн за правовоу допомогу згідно договору №14 від 10.10.2025 (а.с.44).
Разом з тим суд не може визнати надану довідку № 01 належним та достатнім доказом понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн, оскільки вона не є первинним бухгалтерським чи платіжним документом, який підтверджує факт здійснення оплати, оскільки складена самим виконавцем правничої допомоги та не містить відомостей, які б свідчили про фактичне перерахування або внесення грошових коштів. Така довідка не може замінити документи, що підтверджують оплату послуг, зокрема платіжне доручення з відміткою банку, квитанцію до прибуткового касового ордера, касовий чек, виписку з банківського рахунку або інший належний платіжний документ, а тому не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ понесення таких витрат.
Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу сторона повинна надати належні та допустимі докази, які підтверджують як існування договірних відносин із адвокатом, так і факт понесення таких витрат або виникнення обов`язку щодо їх сплати. Сам по собі договір про надання правничої допомоги чи довідка, складена адвокатом, без належних платіжних документів або інших доказів виникнення обов`язку зі сплати, не є достатнім підтвердженням понесених судових витрат (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).
За таких обставин, враховуючи вказані норми права, оцінивши належні та допустимі докази, подані сторонами, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку, що представником позивача належним чином не обґрунтовано і не доведено перелік (обсяг) та вартість наданих ним як адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору про надання правничої допомоги №14 від 10.10.2025, а тому у стягненні витрат на правничу допомогу слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 19, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 22-23, 192, 1167, 1168 ЦК України, суд, -  
Вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 3 030 000 (три мільйони тридцять тисяч) грн 00 коп в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з держави російська федерація на користь малолітньої ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , 3 030 000 (три мільйони тридцять тисяч) грн 00 коп в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягнути з держави російська федерація судовий збір у розмірі 16 640 (шістнадцять тисяч шістсот сорок) грн 00 коп на користь держави України (ГУК у м. Києві/м. Київ/2203106, код отримувача – 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету – 22030106).
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складено 13.07.2026. 

Позивачі – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), та малолітня ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), в інтересах якої діє ОСОБА_1 

Відповідач – держава російська федерація (місцезнаходження: просп. Повітрофлотський, буд.27 м. Київ, 03049; посольство російської федерації в Республіці Польща: вул.Бельведерська, 49, 00-76 Варшава Республіка Польща)  

Суддя Н. В. Маслюк